ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6109/26 Справа № 204/9961/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2026 року м. Дніпро
Дніпроський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Халаджи О.В.
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Комунального некомерційного товариства «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» Дніпровської обласної ради на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 10 лютого 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного товариства «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» Дніпровської обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду (суддя першої інстанції Чудопалова С.В.),

В С Т А Н О В И В:

19 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Чечелівського районного суду м. Дніпра з позовом до Комунального некомерційного товариства «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» Дніпровської обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у розмірі. 870 349,74 грн. 
Рішенням Чечелівського районного суду м. Дніпра від 10 лютого 2026 року позовні вимоги задовлено у повному обсязі.
Із вказаним рішенням суду не погодилась В.о генерального директора КНТ «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» Дніпровської обласної ради Заворотня Ю.В., та подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження доказів у справі.
Скарга мотивована тим, що після поновлення позивача на посаді, КП «ДОКОД» ДОР» направило поштою за реєстрації ОСОБА_2 три листи повідомлення про поновлення на посаді. Також про поновлення на посаді ОСОБА_2 , 12.08.2025 КП «ДОКОД» ДОР» Шевченківському повідомлено Перший Правобережний відділ державної виконавчої служби у та Центральному районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстицію (м. Одеса) про виконання рішення Красногвардійського районного поновлення суду м. Дніпропетровська від 01 травня 2024 року та надано копію наказу про на посаді. 
Вважає дату поновлення позивача на посаді 04.08.2025, тобто середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду слід проводити з 02.05.2024 по 04.08.2025, тобто 327 робочих днів.
Середній заробіток за час затримки виконання рішення за період з 02.05.2024 становить суму в розмірі 460831,29 – 177441,55 грн. – 283389,73 грн.
ОСОБА_3 просила рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 10.02.2026 у справі № 204/9961/25 скасувати та ухвалити нове, яким встановити середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 02.05.2024 по 04.08.2025 на користь ОСОБА_1 у сумі 283 389,73 грн.
Від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що фактичне виконання рішення суду щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі відбулося лише 09.09.2025 р.,оскільки, відповідно до листа Відповідача від 09.09.2025 р. № 848 на адресу Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районі міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (долучене до відзиву Відповідачем), Відповідач повідомим про виконання в повному обсязі рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 01.05.2024 р. з наданням копій наказів № 237-ос від 09.09.2025 р. та № 238-ос від 09.09.2025 р.
ОСОБА_4 просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Учасники справи про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер «Дніпропетровської обласної ради», працюючи на посаді медичного директора зі стаціонарної допомоги.
Відповідно до Статуту КП «ДОКОД`ДОР» затвердженого Рішенням Дніпропетровської областної ради від 13.12.2019 за № 551-20/VII, Комунальне підприємство «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер «Дніпропетровської обласної ради», є лікарняним закладом охорони здоров`я комунальним унітарним некомерційним підприємством, що надає послуги третинної/ високоспеціалізованої допомоги будь-яким особам у порядку та умовах, установлених законодавством України та Статутом. Підприємство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в установах банків, Державному казначействі України, печатку зі своїм найменуванням, штампи, а також бланки з власними реквізитами.
Згідно з п. 7.5.7 даного статуту, керівник підприємства у межах своєї компетенції видає накази та інші акти, дає доручення, обов`язкові для всіх підрозділів та працівників підприємства.
Відповідно до п. 7.5.11 статуту, керівник підприємства приймає на роботу та звільняє з роботи працівників підприємства, а також приймає інші, передбачені законодавством про працю, рішення у сфері трудових відносин, укладає трудові договори з працівниками підприємства. Забезпечує раціональний добір кадрів, дотримання працівниками Правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства. Створює умови для підвищення фахового і кваліфікаційного рівня працівників згідно із затвердженням у встановленому порядку штатним розписом.
30.04.2020 ОСОБА_1 було ознайомлено з посадовою інструкцією медичного директора зі стаціонарної допомоги КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер «Дніпропетровської обласної ради», якою визначено завдання та обов`язки, а також підстави відповідальності.
Відповідно до п. 1.2 посадової інструкції медичного директор зі стаціонарної допомоги КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер «Дніпропетровської обласної ради», основна мета роботи медичного директора організація роботи КП «ДОКОД» ДОР». Згідно з п. 1.4 даної посадової інструкції, медичний директор безпосередньо підпорядковується генеральному директору КП «ДОКОД» ДОР».
За весь час своєї трудової діяльності позивач не мав жодних порушень трудової дисципліни, стягнень та до дисциплінарної відповідальності не притягався. Доказів зворотного стороною відповідача не надано.
29.06.2023 в.о. генерального директора КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер «Дніпропетровської обласної ради» Заворотньою Ю., винесено наказ № 18 від 29.06.2023 про звільнення ОСОБА_1 з посади медичного директора зі стаціонарної допомоги на підставі п.1ч.1ст.41ЗКпП України.
Підставою винесення наказу про звільнення стала доповідна записка начальника відділу з кадрових питань та правового забезпечення КП «ДОКОД» ДОР» про встановлення факту одноразового грубого порушення трудових обов`язків медичним директором ОСОБА_1 , акт про засвідчення факту відмови від виконання наказу від 22.06.2023; акт про засвідчення факту відмови від виконання наказу від 22.06.2023 та від 23.06.2023; акт про відмову у наданні пояснень від 23.06.2023.
Позивач із вказаним наказом не погодився, на підставі чого звернувся до суду із позовом про забезпечення порушеного права.
Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 01.05.2024 визнано незаконним та скасовано наказ Комунального підприємства «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» Дніпровської обласної ради» від 29.06.2023 №18 про звільнення ОСОБА_1 та поновлено позивача на посаді медичного директора зі стаціонарної допомоги КП «ДОКОР`ДОР». Допущено негайне виконання рішення про поновлення на роботі. Стягнуто з Комунального підприємства «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер «Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 537496,44 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті та тягнуто моральну шкоду в розмірі 2000 грн., судовий збір за подачу позову в розмірі 1073 грн. 60 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 18 500 грн., а всього 21 573 грн. 60 коп.
01.05.2024 Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська на виконання вказаного рішення суду від 01.05.2024 року було видано виконавчий лист по справі № 204/11132/23 про поновлення ОСОБА_1 на посаді медичного директора зі стаціонарної допомоги КП «ДОКОР`ДОР».
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.10.2024 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01.05.2024 року змінено вчастині правового обґрунтування часткового задоволення позову, в іншій частині залишено беззмін.
Враховуючи, що постанова Дніпровського апеляційного суду набирає законної сили з дня його проголошення, позивач 05.11.2024 року звернувся до відповідача із заявою про його поновлення на роботі, з урахуванням прийнятого апеляційною інстанцією рішення.
Проте, із матеріалів справи вбачається, що у відповідь на заяву позивача від 05.11.2024 підприємство не відреагувало, добровільно рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді не виконало.
Того ж дня, 05.11.2024 позивач звернувся до Першого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Шевченківському та Центральному районі міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про примусове виконання рішення суду щодо поновлення його на роботі.
На підставі виконавчого листа Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07.05.2025 було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська про поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді.
Із наданих документів вбачається, що 12.11.2024 року державним виконавцем було здійснено виїзд за місцем знаходження відповідача, з метою з`ясування чи виконавче рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді медичного директора зі стаціонарної допомоги КП «ДОКОР`ДОР». Державним виконавцем було встановлено, що підприємство не виконало рішення суду про поновлення позивача на раніше займаній посаді, про що було складено відповідний акт.
19.11.2024 року державний виконавець повторно було здійснено виїзд за місцем знаходження відповідача з метою перевірки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді. Виконавцем було встановлено, що рішення суду про поновлення позивача залишається не виконаним, про що було складено відповідний акт. Крім того,в акті зазначено, що В.о.генерального директора Завгородня Ю.В. знаходиться у відрядженні з 13.11.2024. Також вказано що підприємством було подано касаційну скаргу.
Незважаючи на обов`язковість судових рішень, відповідач свідомо зволікав із їх виконанням . Постановою Верховного Суду від 31.07.2025 касаційну скаргу КП «ДОКОР`ДОР» залишено без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01.05.2024 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30.10.2024 були залишені без змін.
04.08.2025 КП «ДОКОД» ДОР поновлено ОСОБА_1 на посаді медичного директора зі стаціонарної допомоги наказом № 209-ос з 04.08.2025.
На підставі чого, заступник генерального директора з планово-економічних та правових питань Ю.Дяченко 09.09.2025 направила до ВДВС лист про виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01.05.2025 До листа було додано копію наказу № 209-ос від 04.08.2025 про поновлення на роботі Віктора Ханована посаді медичного директора зі стаціонарної допомоги з 04.08.2025 року. На підставі чого, просили закрити виконавче провадження.
09.09.2025 наказом № 237-ос було внесені зміни до наказу від 04.08.2025 № 209-ос, відповідно до якого пункт 2 був викладений у наступній редакції:«Поновити ОСОБА_1 на посаді медичного директора зі стаціонарної допомоги з 30.06.2023 року».
Того ж дня, 09.09.2025 ОСОБА_1 було звільнено з посади медичного директора з стаціонарної допомоги за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, про що видано наказ № 238-ос від 09.09.2025.
Враховуючи вищезазначене, відповідач безпідставно та свідомо не виконував рішення суду про негайне поновлення на посаді, фактично поновивши позивача на посаді лише 09.09.2025 року.
Таким чином, підприємством було порушено обов`язок щодо негайного виконання судового рішення та фактично допустило затримку у його виконанні.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що період затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі становить 353 робочих днів з 02.05.2024 (наступний день після ухваленого рішення у справ №204/11132/23) по 08.09.2025 (дата, що передувала винесенню наказу про поновлення на роботі).
Апеляційний суд погоджується з даним висновком місцевого суду.
За змістом ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно із ч. 8 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Посилання апелянта на статтю 240-1 КЗпП України ґрунтується на помилковому тлумаченні норм матеріального права. Зазначена норма регулює виключно випадки, коли поновлення працівника на роботі є неможливим внаслідок повної ліквідації підприємства, установи, організації без правонаступництва. Роботодавцем є Управління культури і туризму Білоцерківської міської ради (код ЄДРПОУ 05458494). Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, діяльність цієї юридичної особи не припинялася. Ліквідація структурного підрозділу («Музичної школи № 3»), на яку посилається апелянт, не є тотожною ліквідації юридичної особи - роботодавця. Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 у справі № 808/2741/16 наголосив: «у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником». Відтак, оскільки Управління як юридична особа не ліквідоване, воно зобов`язане реалізувати поновлення позивачки у своїй структурі, а підстави для застосування статті 240-1 КЗпП України - відсутні.
Крім того, право на середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення має характер заробітної плати і не підлягає обмеженню строком звернення до суду за ст. 236 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 серпня 2022 року у справі №560/7496/20 (адміністративне провадження № К/9901/42336/21) зазначено, що: «до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин».
Аналогічні правові висновки викладено також у постанові Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 204/8655/21 (провадження № 61-14610св23), від 31 січня 2025 року у справі № 160/19128/23 (адміністративне провадження № К/990/8165/24).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) вказано, що:
«середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.
Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.
Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.
Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.
Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.
Висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у цій постанові, Верховного Суду України, викладеним у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 362/7105/15-ц (провадження № 6-1395цс16) та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеним в постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 620/3884/18 (провадження № К/9901/10912/19), від 05 вересня 2019 року у справі № 813/1247/17 (провадження № К/9901/49937/18), від 30 жовтня 2018 року у справі № 826/12721/17 (провадження № К/9901/37996/18). Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, що передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Підстав для відступ від правових висновків, викладених у зазначених постановах Верховного Суду України та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду не вбачається».
Визначаючи природу середнього заробітку у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України), Верховний Суд у постановах від 18.08.2022 у справі №560/7496/20, від 04.08.2022 у справі № 380/6129/20, від 11.07.2023 у справі № 440/5726/22, від 01.02.2024 у справі № 580/4249/20, зазначив, що середній заробіток за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) та середній заробіток у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України) мають однакову природу, адже обидві статті гарантують працівникові оплату праці за час, протягом якого він з вини роботодавця не працював: у першому випадку - у зв`язку з незаконним звільненням, у другому - із зволіканням виконання рішення суду про поновлення на роботі. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 зазначила, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою. 
Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.
Таким чином, вимога про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі є спором щодо оплати праці.
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
Відповаідно до ч.4-5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
З матеріалів справи вбачається, що постановою Верховного Суду від 31.07.2025 року касаційну скаргу КП «ДОКОР`ДОР» залишено без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01.05.2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30.10.2024 року, якими визнано незаконним та скасовано наказ Комунального підприємства «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» Дніпровської обласної ради» від 29.06.2023 №18 про звільнення ОСОБА_1 та поновлено позивача на посаді медичного директора зі стаціонарної допомоги КП «ДОКОР`ДОР». Допущено негайне виконання рішення про поновлення на роботі. Стягнуто з Комунального підприємства «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер «Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 537496,44 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті та тягнуто моральну шкоду в розмірі 2000 грн., судовий збір за подачу позову в розмірі 1073 грн. 60 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 18 500 грн., а всього 21 573 грн. 60 коп. залишено без змін.
04.08.2025 КП «ДОКОД» ДОР поновлено ОСОБА_1 на посаді медичного директора зі стаціонарної допомоги наказом № 209-ос з 04.08.2025.
На підставі чого, заступник генерального директора з планово-економічних та правових питань Ю.Дяченко 09.09.2025 направила до ВДВС лист про виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01.05.2025 До листа було додано копію наказу № 209-ос від 04.08.2025 про поновлення на роботі Віктора Ханована посаді медичного директора зі стаціонарної допомоги з 04.08.2025 року. На підставі чого, просили закрити виконавче провадження.
09.09.2025 наказом № 237-ос було внесені зміни до наказу від 04.08.2025 № 209-ос, відповідно до якого пункт 2 був викладений у наступній редакції:«Поновити ОСОБА_1 на посаді медичного директора зі стаціонарної допомоги з 30.06.2023 року».
Того ж дня, 09.09.2025 року ОСОБА_1 було звільнено з посади медичного директора з стаціонарної допомоги за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, про що видано наказ № 238-ос від 09.09.2025 рок
Дослідивша наявні в матеріалах справи докази та перевіривши обставини справи, колегія суддів вважає, що місцевтй суд дійщов обґрунтованого висновку про ухвалення рішення про задоволення позових вимог, оскільки, як вбачається з наявних доказів у справі, 05 листопада 2024 року позивачем до КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» «ДОР» була подана заяви про добровільне виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 травня 2024 року у справі №204/11123/23, що підтверджується вхідним штампом на копії відповідної заяви (а.с.25)., однак вимога позивача залишилась не розглянутою, у зв`язку із чим, ОСОБА_1 звернувся до ДВС і відповідною постановою 07.11.2024 року було відкрито виконавче провадження щодо виконання рішення про поновлення позивача на роботі та випати йому середнього заробітку.
З наявних у справі доказів вбачається, що фактчино поновлено на посаді ОСОБА_1 , було 09.09.2025 року, а тому доводи відповідача, щодо його поновлено на посаді з 04.08.2025 року не відповідають наявним у справі доказам та встановленим обставинам, з огляду на те, що 09.09.2025 наказом № 237-ос було внесені зміни до наказу від 04.08.2025 № 209-ос, відповідно до якого пункт 2 був викладений у наступній редакції:«Поновити ОСОБА_1 на посаді медичного директора зі стаціонарної допомоги з 30.06.2023 року».
Доводи відповідача про повідомлення позивача у робочому чаті про виданий наказ від 04.08.2025 року є безпідставними, оскільки докази того, що даний вид повідомлення робітника про накази було узгоджено між сторонами матеріали справи не містять.
Також апеляційний суд вважає, безпідставними доводи стосовно розміру середнього заробітку ОСОБА_1 , оскільки дана обставин була встанолвлена в межах справи №204/11123/23 та у відповідності до ст.82 ЦПК України не потребує доказуванню.
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданим доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного товариства «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» Дніпровської обласної ради залишити без задоволення.
Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 10 лютого 2026 року залишити без змін
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді:          О.В. Халаджи

А.В. Гапонов

Л.П. Никифоряк

Повний текст судового рішення складено 4 серпня 2026 року.

Головуючий-суддя         О.В. Халаджи