Справа №446/2147/21 Головуючий у 1 інстанції:Костюк У. І. 
Провадження №22-ц/811/3485/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 
Провадження №22-ц/811/3529/25

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 липня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.
секретар: Чиж Л.М., 

за участі в судовому засіданні представника позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представниці відповідача АТ «Укрсиббанк» – Кондратюк С.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області в складі судді Костюк У.І. від 12 вересня 2025 року та Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на додаткове рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області в складі судді Костюк У.І. від 29 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про захист прав споживачів, стягнення відсотків та пені за договором банківського вкладу, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про захист прав споживачів, стягнення відсотків та пені за договором банківського вкладу – задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу № 26306169143425 USD від 02.02.2012 в розмірі: 1255,15 дол. США - проценти за договором банківського вкладу, 113,06 дол. США – 3 % річних за неповернуті проценти за депозитним договором, а в загальній сумі 1368,21 дол. США.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на користь держави судовий збір в розмірі 568,29 грн.
Додатковим рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 вересня 2025 року стягнуто з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5808,00 грн. (п`ять тисяч вісімсот вісім гривень нуль копійок).
У задоволенні іншої частини вимог – відмовлено.
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 вересня 2025 року оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 вересня 2025 року та прийняти нове судове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Зазначає, що заява позивачки про повернення депозиту, подана нею в 2013 році, фактично була акцептована банком у 2020 році. В свою чергу банк весь цей час безпідставно користувався грошовими коштами вкладниці, не сплачуючи на них передбачені договором проценти, не здійснював нарахування процентів на вклад. Вважає, що суд позбавив позивачку права на отримання процентів за договором банківського вкладу за період з 03.02.2012 року (дата укладення договору) по 17.03.2020 року (дата, що передувала дню поверненню банком позивачці тіла депозиту) в розмірі - 9 443,81 дол. США. Згідно пункту 1.7 Договору встановлено, що у разі не визначення вкладником рахунку для повернення коштів або неотримання банком заяви вкладника щодо розпорядження коштами або неотримання вкладником коштів за інших підстав, Договір вважається подовженим на умовах вкладу на вимогу. За час перебування коштів на вкладі на вимогу банк нараховує проценти за ставкою, що встановлюється для вкладів на вимогу. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про розірвання договору з 04.03.2013 року, то в такому разі суд повинен був стягнути проценти за ставкою, що встановлюється для вкладів на вимогу, за весь період користування банком коштами, тобто до дня повернення депозиту позиваці (18.03.2020). Зазначає, що немає підстав вважати про поширення строку позовної давності на заявлені вимоги щодо стягнення 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України нарахованих на суму неповернутих банком процентів по депозиту. Вважає, що в такому випадку, якщо суд вважав, що на спірні правовідносини поширюється строк позовної давності, то мав би стягнути 3 % річних за неповернуті проценти за період з 02 квітня 2017 року по 27.03.2025 року. Вказує, що вважаючи безпідставними вимоги позивачки щодо стягнення процентів за період з 04.03.2013 року (день отримання банком заяви позивачки про повернення вкладу) по 17.03.2020 року (дата, що передувала дню поверненню банком позивачці тіла депозиту), суд повинен був стягнути з банку 3 % річних нараховані в порядку ч. 2 статті 625 ЦК України за не повернутий депозит за вказаний вище період. Вважає, що доводи та аргументи позивачки ОСОБА_1 є достатньо обґрунтованими для задоволення її вимог в повному обсязі, такі узгоджуються з фактичними обставинами справи та підтверджені доказами, що нею подані та які містяться в матеріалах справи. 
Також, рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 вересня 2025 року та додаткове рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 вересня 2025 року оскаржило Акціонерне товариство «Укрсиббанк».
В апеляційній скарзі просять скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 вересня 2025 року в частині стягнення з АТ «Укрсиббанк» суми 1368,21 доларів США та 568,29 грн. судового збору та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 . Також просять скасувати додаткове рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені або залишити подану представником ОСОБА_1 заяву про ухвалення додаткового рішення без розгляду.
Зазначають, що в супереч висновкам суду першої інстанції, вироком Жовківського районного суду Львівської області від 02.10.2019 року по справі №446/1917/16-к, не було встановлено наявність між сторонами справи договірних відносин щодо банківського вкладу за Договором банківського вкладу №26306169143425 USD від 02.02.2012 року, а також не було підтверджено належними та допустимими доказами передачу коштів ОСОБА_1 в сумі 5815,00 доларів США на зберігання АТ «Укрсиббанк» як вклад. Також, звертають увагу на те, що у зазначеному вироці судом було встановлено факт, що договір укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» №873 в особі керуючої Азарової Т.М. був підроблений, а ОСОБА_3 достовірно знала, що відомості у договорі не відповідають дійсності. Після укладання фіктивного договору отримані гроші ОСОБА_3 в касу банківської установи не внесла. Тож апелянт звертає увагу на те, що кошти позивачки в сумі 5815 доларів США, всупереч ч.1 ст. 1058 ЦК та ст.1059 ЦК України, як вклад реально в Банку розміщені/прийняті не були. АТ «УкрСиббанк» їх на зберігання не отримував та, відповідно, не приймав і не міг прийняти. Також, повідомляють, що АТ «УкрСиббанк» всупереч хибним та безпідставним висновкам суду першої інстанції в повній мірі відшкодував потерпілій ОСОБА_1 не вклад, а реальну шкоду в сумі 5815 доларів США завдану злочином, який вчинила ОСОБА_3 згідно вироку Жовківського районного суду Львівської області від 02.10.2019 року по справі №446/1917/16-к. Окремо зазначають, що надана позивачкою копія підробленого ОСОБА_3 . Договору №26306169143425 USD банківського вкладу «Вклад з виплатою процентів наприкінці терміну в національній валюті України» від 02 лютого 2012 року є нікчемним договором внаслідок недодержання письмової форми договору банківського вкладу, а також такий договір є фактично неукладеним внаслідок недотримання умов реальності такого типу договорів. Позивачка ОСОБА_1 не надала суду будь-яких належних та допустимих доказів, що підтверджують внесення нею грошових сум. Щодо додаткового рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29.09.2025 року, яке є невід`ємною частиною рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 12.09.2025 року, то таке вважають необґрунтованим та незаконним. Зокрема, судом першої інстанції при винесені оспорюваного додаткового рішення не враховано, що представником позивачки – адвокатом Репаком В.В., до закінчення судових дебатів не було заявлено суми понесених стороною витрат на надання професійної правничої допомоги, а також не було озвучено переліку доказів які її обґрунтовують. Також, вказують, що сума витрат на надання правової допомоги не була заявлена позивачкою ОСОБА_1 до стягнення в остаточній заяві про зменшення розміру позовних вимог від 27.03.2025 року. За результатами розгляду якої суд прийняв рішення від 12.09.2025 про часткове задоволення її вимог. Зазначають, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки додатковим фактичним обставинам справи, зокрема, що представником позивачки при заявлені розрахунку суми в розмірі 60000 грн. витрат на надання професійної правничої допомоги , не надано доказів її сплати позивачкою ОСОБА_1 , як це передбачено п.4.4. наданої представником Додаткової угоди №2 від 21.03.2025 року.
В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за її відсутності, зважаючи на те, що така повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що в судовому засіданні інтереси позивачки захищав представник.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки на підтримання своєї апеляційної скарги та в заперечення скарги відповідача, представниці відповідача – на підтримання їх скарги та в заперечення скарги позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзивів на позовну заяву, відповідей на відзив, заяв про зменшення позовних вимог, заперечень на заяву про зменшення позовних вимог, письмових пояснень Акціонерного товариства «Укрсиббанк», заяви про ухвалення додаткового рішення, заперечень на заяву про ухвалення додаткового рішення, апеляційних скарг, відзивів на апеляційну скаргу позивачки, додаткових письмових пояснень позивачки, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, – колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 вересня 2025 року вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 257, 261, 267, 524, 533-535, 625, 651, 653, 1058, 1050, 1058, 1059-1061, 1070 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», постанову Верховного Суду України від 25.04.2012 у справі №6-20цс12, постанову Верховного Суду від 27.04.2022 року у справі № 321/1260/19, постанову Верховного Суду від 23.02.2022 року у справі №363/3965/15, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 року у справі №657/1024/16-ц, постанову Верховного Суду від 23.02.2022 у справі №363/3965/15 та задовольняючи позов частково, – виходив з того, що 02 лютого 2012 року між АКІБ «Укрсиббанк» в особі начальника відділення №873 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу (депозиту) № 26306169143425 USD за умовами п. 1.1. якого банк приймає на зберігання від вкладника або для нього грошові кошти (вклад) та зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму вкладу та проценти на нього на умовах та в порядку, встановлених цим договором. Пунктом 1.3. цього договору визначено, що вкладник вносить/розміщує на вкладний рахунок суму 5815,00 доларів США на строк зберігання з 02.02.2012 (дата внесення) до 02.05.2012 (дата повернення), що є також строком дії договору. У п. 1.4. цього договору встановлено процентну ставку у розмірі 20% річних (Т.1 а.с. 54-56). 04.03.2013 ОСОБА_1 звернулась до начальника відділення № 146 із заявою повернути їй суму вкладу за договором банківського вкладу та виконання його умов зі сторони банку (Т.1 а.с. 73). Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 02.10.2019 №446/1917/16-к, який залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 07.02.2020 ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні злочинів передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191, ч. 4 ст. 191, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на десять років з позбавленням права займати посади, пов`язані з фінансово-господарською діяльністю строком на три роки, з конфіскацією належного на праві власності майна та зі штрафом розміром 700 неоподаткованих мінімумів громадян (Т.1 а.с. 10-53). Разом з тим згідно рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29.10.2021 по справі № 446/858/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про відшкодування моральної шкоди задоволено та стягнуто з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень) на відшкодування моральної шкоди ( Т.1 а.с. 137-140). Згідно відповіді АТ «Укрсиббанк» №11/24144 від 19.03.2020 на заяву ОСОБА_1 від 25.02.2020 вбачається, що 18.03.2020 АТ «Укрсиббанк» добровільно відшкодовано та повернуто на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5815 дол. США матеріальну шкоду, завдану злочином згідно вироку Жовківського районного суду Львівської області від 02.10.2019 справа №446/1917/16-к, який залишено без змін Ухвалою Львівського апеляційного суду від 07.02.2020 (Т.1 а.с. 57). Згідно довідки АТ «Укрсиббанк» № 032/58-3/13 від 23.05.2022, АТ «Укрсиббанк» повідомляє, що 02.02.2012, а також пізніше, не здійснювалась операція з внесення 5815 доларів США ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) в касу відділення № 873 АТ «Укрсиббанк», що знаходилося за адресою: м. Кам`янка-Бузька, вул. Незалежності,77. Зазначені кошти на зберігання Банк не приймав та рахунки банківського вкладу № 26306169143425, 26306142494073 не відкривались. Згідно облікових даних банку, наданий ОСОБА_1 . Договір банківського вкладу (депозиту) № 26306169143425 USD від 02.02.2012 (копія) відсутній та не реєструвався у програмних комплексах або архівах АТ «Укрсиббанк» (Т. 1 а.с. 177). Оцінюючи надані стороною позивачки докази щодо укладення договору банківського вкладу та посилання сторони відповідача на нікчемність (недійсність) договору банківського вкладу, який укладено із ОСОБА_1 суд дійшов до переконання, що позивачкою на підставі належних та допустимих доказів доведено факт як укладення з ОСОБА_1 договору банківського вкладу № 26306169143425 USD, так і факт внесення нею коштів до каси банку. Разом з тим, ОСОБА_1 було представлено суду договір банківського вкладу, і такий доказ не спростовано стороною відповідача. Щодо представленої представником відповідача довідки про відсутність даних про банківську операцію з внесення коштів ОСОБА_1 та не відкриття відповідного рахунку, то суд відзначив, що така свідчить про невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу, як це і вказано у вищенаведеній Постанові ВСУ від 25.04.2012 № 6-20 цс 12. Сам факт не проведення суми коштів на рахунку банку, за умов наявності доказів про одержання таких від вкладника, не може слугувати причиною для відмови у позові. Окрім цього, суд зазначив, що з огляду на наявність вироку від 02.10.2019, який набрав законної сили, а також положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доведенню обставина розміщення коштів ОСОБА_1 на депозитному рахунку АТ «Укрсиббанк». Враховуючи вище наведене та принцип змагальності сторін, суд дійшов до переконання, що сторона позивачки довела факт укладення договору банківського вкладу із відповідачем, а також факт внесення коштів на виконання умов такого договору, а відтак судом встановлено, що 02.02.2012 між АТ «Укрсиббанк» в особі начальника відділення №873 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу (депозиту) № 26306169143425 USD за умовами якого ОСОБА_1 розмістила банківський вклад на загальну суму 5815 доларів США. Разом з тим виплата 18.03.2020 ОСОБА_1 суми вкладу в розмірі 5815 дол. США, суд розцінив, як визнання відповідачем факту укладення договору банківського вкладу. Відтак, стороною відповідача не надано, а судом не здобуто належних та допустимих доказів того, що позовні вимоги зводяться до питання відшкодування шкоди завданої позивачем внаслідок кримінального правопорушення, натомість в ході розгляду справи встановлено саме порушення договірних зобов`язань, що виникли між сторонами, які регулюються нормами законодавства про банківський вклад. Враховуючи те, що факт укладення договору банківського вкладу встановлений, суд дійшов висновку, що позивачкою заявлено правомірну вимогу про стягнення з відповідача нарахованих процентів за укладеним депозитним договором. Згідно розрахунку долученого до заяви про зменшення позовних вимог від 27.03.2025 позивачка просила стягнути з відповідача проценти за договором банківського вкладу за період з 03.02.2012 (день наступний за датою внесення коштів) по 17.03.2020 (день, що передує дню фактичного відшкодування коштів) в сумі 9443,81 дол. США. Суд першої інстанції з даним розрахунком не погодився. Суд зазначив, що як видно з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, що 04.03.2013 ОСОБА_1 звернулась до банку із заявою про повернення їй суми вкладу та виконання умов договору, та така отримана відповідачем. Таким чином, договір банківського вкладу, укладений між ОСОБА_1 та відповідачем 02.02.2012, розірвано 04.03.2013, у зв`язку із подачею позивачкою заяви про повернення вкладу, а тому, договірні зобов`язання, у тому числі з виплати процентів, припинилися. Враховуючи наведене, розрахунок процентів за договором банківського вкладу слід здійснювати саме по дату звернення вкладника до банку із заявою про розірвання договору та видачу вкладу. Таким чином, проценти за договором банківського вкладу слід нараховувати за обраною позивачкою формулою, проте за період з 03.02.2012 по 03.03.2013, і їхній розмір складає 1255,15 дол.США (5815х20%х395/366/100%=1255,15). Судом було встановлено, що договір банківського вкладу № 26306169143425 USD від 02.02.2012 набрав чинності з моменту його підписання і діяв до 04.03.2013, тобто до звернення ОСОБА_1 до банку із заявою про повернення їй суми вкладу та виконання умов договору. Після припинення між сторонами договірних правовідносин, зокрема, внаслідок розірвання договору, інтереси ОСОБА_1 , як вкладника підлягають захисту на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак, з моменту розірвання договору банківського вкладу, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, ураховуючи порушення відповідачем виконання зобов`язань по сплаті процентів за договором банківського вкладу № 26306169143425 USD від 02.02.2012, суд визнав правомірною вимогу позивачки щодо стягнення трьох процентів річних за неповернуті проценти за депозитним договором. Згідно розрахунку долученого до заяви про зменшення позовних вимог позивачка просила стягнути з відповідача 3% річних за неповернені проценти за депозитним договором в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 05.03.2013 по 16.03.2025 в сумі 454,44 дол. США. Проте, суд з даним розрахунком не погодився. Виходячи з вище наведеного, враховуючи обставини даної справи, подачу позивачкою ОСОБА_1 заяви про зменшення позовних вимог, заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку, що 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України слід нараховувати за період із 27.03.2022 по 27.03.2025 (дата подання до суду заяви про зменшення позовних вимог), а відтак розмір простроченого зобов`язання за договором № 26306169143425 USD від 02.02.2012 складає 113,06 дол. США. З огляду на викладене суд вважав, що позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних за неповернуті проценти за депозитним договором підлягають частковому задоволенню в розмірі 113,06 дол. США.
Із змісту оскаржуваного додаткового рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 вересня 2025 року вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 2, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268,280-282,270 ЦПК України, ухвалюючи додаткове рішення та частково задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, виходив з того, – що представництво інтересів позивачки ОСОБА_1 у даній справі здійснювало адвокатське бюро «Віталія Репака» на підставі договору про надання правової допомоги № 20 від 27.09.2021. Згідно п.1.1. Договору Клієнт доручив, а Адвокатське бюро прийняло на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу Клієнту в будь-яких у будь-яких цивільних та кримінальних справах. Для надання правової допомоги клієнту за цим Договором Адвокатське бюро призначило адвоката Репака Віталія Валерійовича (Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ№001128, видане Радою адвокатів Львівської області Національної асоціації адвокатів України 29 серпня 2018 року) (п.1.2. Договору про надання правової допомоги). Згідно п.2.1. адвокатське бюро зобов`язалося надати клієнту правову допомогу. Разом з тим згідно п. 3.1. клієнт натомість зобов`язався у встановлені даним договором строки оплачувати послуги по наданню правової допомоги. Зокрема згідно п.4.1 даного договору 4.1. за надання правової допомоги, передбаченої цим Договором, клієнт виплачує Адвокатському бюро гонорар. Разом з тим згідно умов п. 4.2. додаткової угоди № 2 до даного договору розмір основного гонорару в суді першої інстанції становить – 60000,00 (шістдесят тисяч) грн. На підставі вище вказаного договору про надання правової допомоги № 20 від 27.09.2021, 19.04.2022 адвокату Репаку В.В. видану ордер серії ВС № 1114848 на надання правничої правової допомоги ОСОБА_1 . Відтак матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачкою ОСОБА_1 послуг адвоката та понесення витрат на правову допомогу. Дослідивши надані в встановлений процесуальний строк докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, врахувавши складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих адвокатом послуг та значення справи для сторони, суд прийшов до висновку, що такий розмір витрат на правничу допомогу є обґрунтованим та підлягає розподілу на рівні з іншими судовими витратами у справі. При цьому, суд першої інстанції погодився з твердженням сторони відповідача, що згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак враховуючи п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України та те, що позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 задоволено частково (на 9,68 %) то здійснені нею витрати на правову допомогу в розмірі 60 000грн. підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5808.00 грн.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції в обох судових рішеннях відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваних рішення та додаткового рішення суду, – немає.
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про захист прав споживачів, стягнення відсотків та пені за договором банківського вкладу, в якій (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог) просила стягнути з АТ «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу №26306169143425 USD від 02.02.2012 року, яка станом на 16.03.2025 року становить 14125,99 доларів США, з яких:
- 9443,81 доларів США – проценти за договором банківсього вкладу а період з 03.02.2012 року по 17.03.2020 року; 
- 1227,74 доларів США – 3% річних за неповернений депозит, які нараховані в порядку ч.2 ст.625 ЦК Ураїни за період з 05.03.2013 року по 17.03.2020 року; 
- 454,44 доларів США – 3% річних за неповернені проценти за депозитним договором, які нараховані в порядку ч.2 ст.625 ЦК Ураїни за період з 05.03.2013 року по 16.03.2025 року на суму заборгованості по відсоткам, яка становить 1258,88 доларів США (нараховані за період з 03.02.2012 року по 04.03.2013 року); 
- 3000,00 грн. – пеня за несвоєчасне повернення процентів по депозитному договору, яка нарахована в порядку чю5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 02.04.2019 року по 16.03.2025 року.
В обґрунтування позову зазначала, що 02.02.2012 між нею та АКІБ "УкрСиббанк" в особі керуючої відділення Азаровою Т.М. було укладено договір банківського вкладу № 26306169143425 USD у розмірі 5815 дол. США під 20 % річних, з строком зберігання до 02.05.2012, з автоматичною пролонгацією строку дії договору. Факт передачі коштів ОСОБА_1 представнику АТ "Укрсиббанк" підтверджено вироком Жовківського районного суду Львівської області від 02.10.2019. Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 02.10.2019, який залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 07.02.2020 визнано винною ОСОБА_3 у вчиненні злочинів та встановлено факт неправомірного заволодіння коштами ОСОБА_1 при розміщенні їх на депозитний рахунок АТ «Укрсиббанку» на суму 46460,10 грн. Після набрання вироку законної сили, АТ «Укрсиббанку» 18.03.2020 за вище вказаним договором виплатив позивачці депозит в розмірі 5815 дол. США. Оскільки, між нею та банком існували договірні відносини, тому вона вважає, що має право вимагати у АТ «Укрсиббанк» повернення заборгованості за договором банківського вкладу №26306169143425 USD від 02.02.2012 року, яка станом на 16.03.2025 року становить 14125,99 доларів США.
У вересні 2025 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив:
- стягнути з Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі – 60000,00 (шістдесят тисяч) грн.
В обґрунтування заяви зазначав, що згідно представленого адвокатським бюром «Віталія Репака» рахунку № 1 за правничі послуги, що надані на підставі договору про надання правової допомоги № 20 від 27.09.2021, адвокатське бюро надало клієнту станом на 15.09.2025 наступні правничі послуги:
1) Аналіз документів, консультування Клієнта щодо можливості подання позовної заяви в Кам`янка - Бузький районний суд Львівської області до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, стягнення відсотків та пені за договором банківського вкладу - 5 (п`ять) годин.
2) Підготовка та складання проекту позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, стягнення відсотків та пені за договором банківського вкладу - 20 (двадцять) годин.
3) Аналіз практики Верховного Суду для підготовки та складання позовної заяви у справі № 446/2147/21 - 10 (десять) годин.
4) Підготовка, складання та подання відповіді на відзив від 11.01.2022 року у справі №446/2147/21 - 6 (шість) годин.
5) Підготовка, складання та подання заяви про поновлення провадження від 09.08.2022 року у справі № 446/2147/21 - 1 (одна) година.
6) Підготовка, складання та подання заяви про зменшення позовних вимоги від 25.05.2023 року у справі № 446/2147/21 - 2 (дві) години.
7) Підготовка, складання та подання заперечення на клопотання про зупинення провадження від 04.01.2024 року у справі № 446/2147/21 - 2 (дві) години.
8) Підготовка, складання та подання заяви про призначення у справі судового засідання від 12.03.2024 року у справі № 446/2147/21 - 1 (одна) година.
9) Підготовка, складання та подання заяви про зменшення розміру позовних вимог від 27.03.2025 року у справі № 446/2147/21 - 5 (п`ять) години.
10) Підготовка, складання та подання клопотання від 27.03.2025 року у справі №446/2147/21 - 1 (одна) година.
11) Підготовка, складання та подання клопотання від 27.04.2025 року у справі №446/2147/21 - 1 (одна) година.
12) Підготовка, складання та подання відповіді на відзив від 30.03.2025 року у справі №446/2147/21 - 6 (шість) годин.
13) Підготовка, складання та подання заяви про виправлення помилки в ухвалі суду від 01.08.2025 року у справі №446/2147/21 - 1 (одна) година.
14) Участь адвоката у судових засіданнях у справі № 446/2147/21.
Загальний розмір гонорару за надання клієнту правової допомоги у справі № 446/21477/21 в суді першої інстанції складає 60000,00грн.
У вересні 2025 року Акціонерне товариство «Укрсиббанк» подало до суду заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, в яких просило:
- в задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з АТ «Укрсиббанк» суми витрат на професійну правову допомогу відмовити або залишити подану представником ОСОБА_1 заяву без розгляду на підставі п. 8 ст.141 КПК України.
В обґрунтування поданого заперечення зазначали, що вищезгадана заява про ухвалення додаткового рішення є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Зокрема, представником позивачки до закінчення судових дебатів не було заявлено суми понесених стороною витрат на надання професійної правничої допомоги, а також не було озвучено переліку доказів які її обґрунтовують. Також, сума витрат на надання правової допомоги не була заявлена позивачкою ОСОБА_1 до стягнення в остаточній заяві про зменшення розміру позовних вимог від 27.03.2025, за результатами розгляду якої суд прийняв рішення 12.09.2025 про часткове задоволення її вимог. Окрім того, представником позивачки - адвокатом Репаком В.В., при заявлені розрахунку суми в розмірі 60'000, 00 грн. витрат на надання професійної правової допомоги, згідно поданої до суду заяви про ухвалення додаткового рішення від 16.09.2025, не надано доказів її сплати (повної або часткової) позивачкою ОСОБА_1 , як це передбачено у п. 4.4. наданої представником Додаткової угоди №2 від 21.03.2025 до Договору про надання правової допомоги № 20 від 27.09.2021. При цьому стороною заявляючи до стягнення суми 60000,00 грн. витрат на професійну правову допомогу не враховано вимоги п. 2 ст. 137 ЦПК України та пп. 3, 2, ст.141 ЦПК України щодо ситуації коли позов задоволено частково. Також , у поданих розрахунках вартості надання професійної правової допомоги не вказана вартість конкретних робіт адвоката, у зв`язку з чим заявлена сума у розмірі 60'000,00 гривень таких витрат є повністю необґрунтованою та безпідставною, а також таким що не відповідає вимогам ч.3 ст. 137 ЦПК України. Відтак, враховуючи вище наведене, просили суд в задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з АТ «УКРСИББАНК» суми витрат на професійну правову допомогу відмовити або залишити подану представником ОСОБА_1 заяву без розгляду на підставі п. 8 ст.141 КПК України.
Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторонни в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).
Таким чином, договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.
Вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, суди повинні встановити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошових коштів на вкладний (депозитний) рахунок, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, – 02 лютого 2012 року між АКІБ «Укрсиббанк» в особі начальника відділення №873 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу (депозиту) № 26306169143425 USD за умовами п. 1.1. якого банк приймає на зберігання від вкладника або для нього грошові кошти (вклад) та зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму вкладу та проценти на нього на умовах та в порядку, встановлених цим договором. Пунктом 1.3. цього договору визначено, що вкладник вносить/розміщує на вкладний рахунок суму 5815,00 доларів США на строк зберігання з 02.02.2012 (дата внесення) до 02.05.2012 (дата повернення), що є також строком дії договору. У п. 1.4. цього договору встановлено процентну ставку у розмірі 20% річних (т.1, а.с.54-56).
04.03.2013 ОСОБА_1 звернулась до начальника відділення №146 із заявою повернути їй суму вкладу за договором банківського вкладу та виконання його умов зі сторони банку (т.1, а.с.73).
Вироком Жовківського районного суду Львівської області від 02.10.2019 №446/1917/16-к, який залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 07.02.2020, ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні злочинів передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191, ч. 4 ст. 191, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на десять років з позбавленням права займати посади, пов`язані з фінансово-господарською діяльністю строком на три роки, з конфіскацією належного на праві власності майна та зі штрафом розміром 700 неоподаткованих мінімумів громадян (т.1, а.с.10-53).
Разом з тим згідно рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29.10.2021 по справі №446/858/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про відшкодування моральної шкоди задоволено та стягнуто з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень) на відшкодування моральної шкоди ( т.1, а.с.137-140).
Згідно відповіді АТ «Укрсиббанк» №11/24144 від 19.03.2020 на заяву ОСОБА_1 від 25.02.2020 вбачається, що 18.03.2020 АТ «Укрсиббанк» добровільно відшкодовано та повернуто на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5815 дол. США матеріальну шкоду, завдану злочином згідно вироку Жовківського районного суду Львівської області від 02.10.2019 справа №446/1917/16-к, який залишено без змін Ухвалою Львівського апеляційного суду від 07.02.2020 (т.1, а.с.57).
Згідно довідки АТ «Укрсиббанк» №032/58-3/13 від 23.05.2022, АТ «Укрсиббанк» повідомляє, що 02.02.2012, а також пізніше, не здійснювалась операція з внесення 5815 доларів США ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) в касу відділення № 873 АТ «Укрсиббанк», що знаходилося за адресою: м. Кам`янка-Бузька, вул. Незалежності,77. Зазначені кошти на зберігання Банк не приймав та рахунки банківського вкладу №26306169143425, 26306142494073 не відкривались. Згідно облікових даних банку, наданий ОСОБА_1 . Договір банківського вкладу (депозиту) № 26306169143425 USD від 02.02.2012 (копія) відсутній та не реєструвався у програмних комплексах або архівах АТ «Укрсиббанк» (т.1, а.с.177).
Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що між ОСОБА_1 і банком існували зобов`язальні правовідносини з договорів банківських вкладів і позивачкою доведено факт укладення договору банківського вкладу з банком та факт внесення грошових коштів до каси банка, що не спростовано відповідачем.
Вказане підтверджено й вироком Жовківського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2019 у справі № 446/1917/16-к (кримінальне провадження № 12012150220000099 щодо обвинуваченої ОСОБА_3 ). Тому відповідні обставини не підлягають доведенню в силу вимог частини шостої статті 82 ЦПК України.
У пунктах 66-68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України). У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга цієї статті). Оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми.
Верховний Суд України у своїй Постанові від 25.04.2012 № 6-20цс12 зазначив, що, відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необліковування грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу.
Відтак, звертаючись до банківської установи для розміщення вкладу, ОСОБА_1 правомірно сподівалась на належне оформлення вказаного депозитного договору з банком, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі.
При цьому саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу), та неналежне виконання ними своїх посадових обов`язків не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.
Схожі за змістом правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14, від 13 жовтня 2020 року у справі №369/10789/14, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15.
Що стосується наданої представником відповідача довідки про відсутність даних про банківську операцію з внесення коштів ОСОБА_1 та не відкриття відповідного рахунку, то судом першої інстанції правильно встановлено, що така свідчить про невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу, як це і вказано у вищенаведеній Постанові ВСУ від 25.04.2012 №6-20цс12. Сам факт не проведення суми коштів на рахунок банку, за умов наявності доказів про одержання таких від вкладника, не може слугувати причиною вважати, що договір не укладався та для відмови у позові.
Відтак, стороною позивачки доведено факт укладення договору банківського вкладу із відповідачем, а також факт внесення коштів на виконання умов такого договору, а відтак судом першої інстанції правильно встановлено та не спростовано сторонами, що 02.02.2012 між АТ «Укрсиббанк» в особі начальниці відділення №873 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу (депозиту) № 26306169143425 USD за умовами якого ОСОБА_1 розмістила банківський вклад на загальну суму 5815 доларів США.
Крім того, 18.03.2020 року банк виплатив ОСОБА_1 суму вкладу у розмірі 5815 дол. США, чим фактично визнав факт укладення між ними відповідного договору.
Також, вирішуючи позов в частині в частині стягнення процентів за договором банківського вкладу судом першої інстанції правильно встановлено та доводами апеляційних скарг не спростовано, що враховуючи те, що факт укладення договору банківського вкладу встановлений, відтак позивачкою заявлено правомірну вимогу про стягнення з відповідача нарахованих процентів за укладеним депозитним договором.
Відповідно до статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
Згідно зі статтею 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, – зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, – у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Виплата встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються».
Так, в пункті 1.4 договору банківського вкладу № 26306169143425 USD від 02.02.2012 зазначено, що за час зберігання та користування коштами банк нараховує та виплачує вкладнику проценти на суму вкладу. Процентна ставка встановлюється у розмірі 20% річних і може змінюватись згідно умов цього договору. Проценти нараховуються від дня, наступного за датою внесення, до дня, що передує даті повернення. У разі дострокового розірвання договору проценти нараховуються до дня який передує дню розірвання договору.
Згідно розрахунку долученого до заяви про зменшення позовних вимог від 27.03.2025 позивачка просила стягнути з відповідача проценти за договором банківського вкладу за період з 03.02.2012 (день наступний за датою внесення коштів) по 17.03.2020 (день, що передує дню фактичного відшкодування коштів) в сумі 9443,81 дол. США.
Однак, судом першої інстанції правильно встановлено з матеріалів справи, – 4.03.2013 ОСОБА_1 звернулась до банку із заявою про повернення їй суми вкладу та виконання умов договору та така отримана відповідачем, а тому договір банківського вкладу, укладений між ОСОБА_1 та відповідачем 02.02.2012, розірвано 04.03.2013, у зв`язку із подачею позивачкою заяви про повернення вкладу, а тому, договірні зобов`язання, у тому числі з виплати процентів, припинилися.
Так, виплата встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.
Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2022 року у справі №321/1260/19 (провадження № 61-1297св22).
Окрім цього, наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20).
Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що розрахунок процентів за договором банківського вкладу слід здійснювати саме по дату звернення вкладника до банку із заявою про розірвання договору та видачу вкладу.
Таким чином, проценти за договором банківського вкладу слід нараховувати за обраною позивачкою формулою, проте за період з 03.02.2012 по 03.03.2013, і їхній розмір складає 1255,15 дол. США (5815х20%х395/366/100%=1255,15).
Що стосується позову в частині стягнення трьох процентів річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України, то колегія суддів зазначає таке.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.
Відтак, після розірвання договору банківського вкладу банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, що правильно встановлено судом першої інстанції.
Як встановлено вище та не спростовано сторонами, договір банківського вкладу №26306169143425 USD від 02.02.2012 набрав чинності з моменту його підписання і діяв до 04.03.2013, тобто до звернення ОСОБА_1 до банку із заявою про повернення їй суми вкладу та виконання умов договору.
Після припинення між сторонами договірних правовідносин, зокрема, внаслідок розірвання договору, інтереси ОСОБА_1 , як вкладниці підлягають захисту на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Відтак, з моменту розірвання договору банківського вкладу, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання ним грошового зобов`язання.
Таким чином, ураховуючи порушення відповідачем виконання зобов`язань по сплаті процентів за договором банківського вкладу №26306169143425 USD від 02.02.2012, судом першої інстанції правильно визнано правомірною вимогу позивачки щодо стягнення трьох процентів річних за неповернуті проценти за депозитним договором.
Згідно розрахунку долученого до заяви про зменшення позовних вимог позивачка просила стягнути з відповідача 3% річних за неповернені проценти за депозитним договором в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 05.03.2013 по 16.03.2025 в сумі 454,44 дол. США.
Однак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що такий розрахунок сторони позивачки є неналежним з огляду на таке.
Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у вкладника виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим порушенням грошового зобов`язання, тому позовна давність за такими вимогами обмежується останніми трьома роками до подачі такого позову.
Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23).
Відтак, враховуючи обставини даної справи, подачу позивачкою ОСОБА_1 заяви про зменшення позовних вимог, заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що 3 % річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України слід нараховувати за період із 27.03.2022 по 27.03.2025 (дата подання до суду заяви про зменшення позовних вимог), а відтак розмір простроченого зобов`язання за договором № 26306169143425 USD від 02.02.2012 складає 113,06 дол. США.
Враховуючи вказане, позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних за неповернуті проценти за депозитним договором підлягають частковому задоволенню в розмірі 113,06 дол. США, що правильно встановлено судом першої інстанції.
Вказане узгоджується з висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 446/2145/21.
Що стосується позовної вимоги про стягнення 3% річних за неповернутий депозит, яка нарахована позивачкою в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України, то судом першої інстанції правильно встановлено, що така не підлягає до задоволення, оскільки 3% річних не можуть бути нараховані на суму грошового зобов`язання відповідача перед позивачкою, так як умовами договору передбачено нарахування відсотків за користування вкладом у розмірі 20% протягом всього періоду, а тому таке стягнення призвело б до подвійного нарахування відсотків на одне й те саме зобов`язання.
Що стосується позовної вимоги про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», то колегія суддів зазначає таке.
Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (гл.72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (ст. 1058 ЦК України).
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини 1, 2 статті 1060 ЦК України).
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
У постанові Верховного Суду від 23.02.2022 у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що: «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків»;
«в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04.12.2014 (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25.03.2015, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи ст. 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19.07.2016 по 19.07.2017, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25.03.2015. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то ч. 5 ст. 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені».
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 04.03.2013 ОСОБА_1 звернулась до банку із заявою про повернення їй суми вкладу та виконання умов договору №26306169143425 USD від 02.02.2012, припинивши у такий спосіб дію договору банківського вкладу.
За таких обставин, у зв`язку з розірванням вказаного договору банківського вкладу за заявою вкладника від 04.03.2013, з 04.03.2013 між сторонами припинено правовідносини з даного договору, а тому ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини, відтак в задоволенні позовної вимоги про стягнення пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід відмовити, що також правильно встановлено судом першої інстанції.
Що стосується апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укрсиббанк» в частині оскарження додаткового рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 вересня 2025 року, то колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;
3) судом не вирішено питання про судові витрати;
4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Вказане відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №671/1957/20.
Як вбачається з матеріалів справи, між Адвокатським бюро «Віталія Репака» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання правової допомоги від 27 вересня 2021 року.
Згідно п.1.1. Договору, клієнт доручив, а Адвокатське бюро прийняло на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу Клієнту в будь-яких у будь-яких цивільних та кримінальних справах.
Відповідно до п.1.2 Договору, для надання правової допомоги клієнту за цим Договором Адвокатське бюро призначило адвоката Репака Віталія Валерійовича (Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ№001128, видане Радою адвокатів Львівської області Національної асоціації адвокатів України 29 серпня 2018 року) (п.1.2. Договору про надання правової допомоги).
Згідно п.2.1. Договору, адвокатське бюро зобов`язалося надати клієнту правову допомогу.
Згідно п. 3.1. Договору, клієнт зобов`язався у встановлені даним договором строки оплачувати послуги по наданню правової допомоги.
Відповідно до п.4.1 Договору, за надання правової допомоги, передбаченої цим Договором, клієнт виплачує Адвокатському бюро гонорар.
Відповідно до п.8.1. Договору, даний Договір вступає в силу з моменту його підписання і буде діяти протягом 3 (трьох) років з дати його підписання.
На підставі вказаного договору про надання правової допомоги №20 від 27.09.2021, 19.04.2022 адвокату Репаку В.В. видано ордер серії ВС №1114848 на надання правничої правової допомоги позивачці ОСОБА_1 
26 вересня 2024 року між Адвокатським бюро «Віталія Репака» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №1 до Договору про надання правової допомоги №20 від 27.09.2021 року.
Відповідно до п.1 Додаткової угоди №1, пункт 8.1. Договору про надання правової допомоги №20 від 27 вересня 2021 року викласти в наступній редакції:
«Даний Договір вступає в силу з моменту його підписання і буде діяти протягом 6 (шести) років з дати його підписання».
21 березня 2025 року між Адвокатським бюро «Віталія Репака» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №2 до Договору про надання правової допомоги №20 від 27.09.2021 року.
Згідно умов п. 4.2. Додаткової угоди №2, розмір основного гонорару в суді першої інстанції становить – 60000,00 (шістдесят тисяч) грн.
Згідно представленого адвокатським бюром « Віталія Репака» рахунку № 1 за правничі послуги, що надані на підставі договору про надання правової допомоги № 20 від 27.09.2021, адвокатське бюро надано клієнтці станом на 15.09.2025 наступні правничі послуги:
1) Аналіз документів, консультування Клієнта щодо можливості подання позовної заяви в Кам`янка - Бузький районний суд Львівської області до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, стягнення відсотків та пені за договором банківського вкладу - 5 (п`ять) годин.
2) Підготовка та складання проекту позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, стягнення відсотків та пені за договором банківського вкладу - 20 (двадцять) годин.
3) Аналіз практики Верховного Суду для підготовки та складання позовної заяви у справі № 446/2147/21 - 10 (десять) годин.
4) Підготовка, складання та подання відповіді на відзив від 11.01.2022 року у справі №446/2147/21 - 6 (шість) годин.
5) Підготовка, складання та подання заяви про поновлення провадження від 09.08.2022 року у справі № 446/2147/21 - 1 (одна) година.
6) Підготовка, складання та подання заяви про зменшення позовних вимоги від 25.05.2023 року у справі № 446/2147/21 - 2 (дві) години.
7) Підготовка, складання та подання заперечення на клопотання про зупинення провадження від 04.01.2024 року у справі № 446/2147/21 - 2 (дві) години.
8) Підготовка, складання та подання заяви про призначення у справі судового засідання від 12.03.2024 року у справі № 446/2147/21 - 1 (одна) година.
9) Підготовка, складання та подання заяви про зменшення розміру позовних вимог від 27.03.2025 року у справі № 446/2147/21 - 5 (п`ять) години.
10) Підготовка, складання та подання клопотання від 27.03.2025 року у справі №446/2147/21 - 1 (одна) година.
11) Підготовка, складання та подання клопотання від 27.04.2025 року у справі №446/2147/21 - 1 (одна) година.
12) Підготовка, складання та подання відповіді на відзив від 30.03.2025 року у справі №446/2147/21 - 6 (шість) годин.
13) Підготовка, складання та подання заяви про виправлення помилки в ухвалі суду від 01.08.2025 року у справі №446/2147/21 - 1 (одна) година.
14) Участь адвоката у судових засіданнях у справі № 446/2147/21.
Загальний розмір гонорару за надання клієнту правової допомоги у справі № 446/21477/21 в суді першої інстанції складає 60000,00грн.
Як видно з додаткової угоди №2 до договору про надання правової допомоги №20 від 27.09.201 сторони узгодили, що клієнт може проводити виплату гонорару, що визначений п. 4.2 даного Договору, частинами, але не пізніше 10 (десяти) робочих днів після направлення на адресу клієнта та/або вручення рахунку за надані правничі послуги та/або після підписання між Сторонами акта-прийому передачі наданих Адвокатським бюро Клієнту послуг.
Відтак, матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачкою ОСОБА_1 послуг адвоката та понесення витрат на правову допомогу, що правильно встановлено судом першої інстанції.
Що стосується доводів представника відповідача, що заява ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення подана після процесуальних строків встановлених в ч.8 ст.141 ЦПК України, то такі є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи представник позивачки – адвокат Репак В.В. в позовній заяві вказував про попередній (орієнтовний) розрахунок витрат та до закінчення судових дебатів у справі заявив про подачу доказів понесення судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, що підтверджується звукозаписом судового засідання від 04.09.2025 та протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду першої інстанції звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення, а саме 16.09.2026 року, тоді як повний текст рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 вересня 2025 року складено 19 вересня 2025 року та отримане ОСОБА_2 22.09.2026 року. (т.3, а.с.195)
Що стосується доводів представника відповідача про те, що представником позивачки не додано документального підтвердження понесення витрат на правову допомогу, то судом першої інстанції правильно встановлено, що законодавство передбачає можливість відшкодування витрат, як тих, які сторона уже понесла, так і тих, які вона ще має понести у зв`язку з розглядом справи.
Вказане підтверджується висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. 
Подібний висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2025 року у справі № 715/2449/23 (провадження № 61-14715св24), від 22 жовтня 2025 року у справі № 678/1641/23 (провадження № 61-9770св25).
Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що розмір витрат, визначений представником позивачки у сумі 60000 грн. є завищеним, не співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Відтак, зважаючи на обсяг виконаних робіт, здійснених представником позивачки в суді першої інстанції, складність справи, обґрунтованість та пропорційність наданих послуг до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, те, що рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про захист прав споживачів, стягнення відсотків та пені за договором банківського вкладу – задоволено частково на 9,68 %; те, що постановою Львівського апеляційного суду від 21 липня 2026 таке залишене без змін, – колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, із задоволенням заяви Репака Віталія Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення – частково. 
Тому суд правильно стягнув з Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_1 5808,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу понесених в суді першої інстанції, вважаючи, також, таку суму достатньою та співмірною складності справи та діям, що вчинені представником сторони при її розгляді.
Враховуючи вказане доводи апеляційних скарг Акціонерного товариства «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 слід визнати безпідставними та такі відповідно слід відхилити. Рішення ж Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 вересня 2025 року та додаткове рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 вересня 2025 року слід залишити без змін як такі, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги Акціонерного товариства «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 вересня 2025 року – залишити без змін.
Додаткове рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 29 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 липня 2026 року.

Головуючий:   Я.А. Левик

Судді:   Н.П. Крайник 

М.М. Шандра