Номер провадження: 22-ц/813/5256/26 
Справа № 507/1209/25
Головуючий у першій інстанції Вужиловський О.В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4 
на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 16 січня 2026 року, ухвалене Любашівським районним судом Одеської області, у складі: судді Вужиловського О.В. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини,

в с т а н о в и в:

У червні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на положення ст. 46, 47, 48, 49, 1216, 1217, 1218, 1258, 1261, 1262 ЦК України просив встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позов мотивований тим, що позивач є рідним братом ОСОБА_5 . ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яка складається з: - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, розташованої на території Гвоздавської сільської ради Любашівського районної Одеської області, загальною площею 2,08 га, кадастровий номер 5123381400:01:005:0150; - земельної ділянки, розташованої на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області, загальною площею 3,26 га.
Спадкодавець заповіт не складав, порядок спадкування за законом не змінював.
Спадкоємці першої черги після смерті ОСОБА_5 відсутні.
Спадкоємцями другої черги є сестра померлої - ОСОБА_3 , брати ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .
Спадкоємці другої черги звернулися із відповідними заявами про прийняття спадщини, до Любашівської районної державної нотаріальної контори, відкрито спадкову справу № 140/2021.
Позивач вважає, що він належним чином прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 : проживав разом із спадкодавцем до моменту смерті, вів спільне господарство, здійснив поховання та ніс витрати по проведенню поминального обіду, встановленню пам`ятника, вказане підтверджується чеками та квитанціями. Однак із заявою про прийняття спадщини він звернувся із пропуском строку встановленим законом для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .
Тому просив встановити факт прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 1-18).
Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 16 січня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 – залишено без задоволення (а.с. 172-174зв.).
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 в особі свого представника Коверги Ганни Володимирівни просить скасувати рішення Любашівського районного суду Одеської області від 16.01.2026 по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини.
Доводами апеляційної скарги є те, що позивач належним чином прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , оскільки проживав разом із спадкодавцем до моменту смерті, вів спільне господарство, здійснив поховання та ніс витрати по проведенню поминального обіду, встановленню пам`ятника, що підтверджується чеками та квитанціями. Однак із заявою про прийняття спадщини звернувся із пропуском строку, встановленого законом для прийняття спадщини. ОСОБА_1 прийняв в управління спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 . Остання адреса реєстрації місця проживання ОСОБА_5 : АДРЕСА_1 . Факт проживання за вказаною адресою ОСОБА_1 разом із спадкодавцем підтверджується актом обстеження від 02.11.2020 року, складеним комісією депутатів Зеленогірської сільради та показаннями свідків, проте належної правової оцінки суд зазначеним доказам не надав.
Скаржник вважає, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
У судове засідання 18.08.2026 учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, позивач ОСОБА_1 – у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, так як його повноважний представник ОСОБА_4 отримала судову повістку-повідомлення на 18.08.2026 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 26.06.2026 о 22:04:42, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (а.с. 195), відповідач ОСОБА_3 – у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, так як судова повістка-повідомлення на 18.08.2026, що надсилалася за адресою реєстрації відповідачки ( АДРЕСА_2 (а.с. 22)), повернулася до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 192-193зв.), відповідач ОСОБА_2 – у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 199), не з`явилися.
Вказане в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Любашівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складений 03.11.2020 відповідний актовий запис № 424 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 13зв.).
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 відкрита спадкова справа № 140/2021, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 85-106).
За життя ОСОБА_5 була власником: 
- житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14, 12);
- земельної ділянки, розташованої на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області, загальною площею 2,08 га, кадастровий номер 5123381400:01:005:0150 (а.с. 9); 
- земельної ділянки, розташованої на території Гвоздавської сільської ради Любашівського району Одеської області, загальною площею 3,26 га (а.с. 15).
ОСОБА_5 до дня своєї смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , інших зареєстрованих осіб в одному будинку разом із спадкодавцем не має, що підтверджується довідкою старости Гвоздавського старостинського округу Зеленогірської селищної ради № 586 від 13 вересня 2021 року (а.с. 93).
Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (до реєстрації шлюбу – ОСОБА_7 (а.с. 6зв.)) ОСОБА_8 є рідними братом та сестрою, на підтвердження чого в матеріалах справи наявні копії свідоцтв про народження зазначених осіб (а.с. 12зв.-13).
Вказані обставини ніким по справі не оспорюються.
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини 20.05.2021 до Любашівської районної державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_3 , справжність підпису якої засвідчено консулом Генерального консульства України в Барселоні Негодою А.А. та зареєстровано в реєстрі за № 570/4-1112 (а.с. 86). В заяві, датованій 27.04.2021 та завіреній Генеральним консульством України в Барселоні, ОСОБА_3 зазначила, що спадщину після померлої сестри ОСОБА_5 приймає і просить видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом/заповітом. 
15.09.2021 до Любашівської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 , як рідні брати спадкодавця (а.с. 95, 96).
Із листа нотаріуса, який адресовано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вбачається, що нотаріус їм рекомендував звернутися до суду із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5зв.-6, 99зв.-100).
З довідки Гвоздавського старостинського округу № 1 Зеленогірської селищної ради Подільського району Одеської області № 55 від 17.03.2025 вбачається, що ОСОБА_1 обробляє земельну ділянку 0,25 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 11).
З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 02 листопада 2020 року, складеного соціальним працівником ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_1 проживав в АДРЕСА_3 разом із сестрою ОСОБА_5 , здійснював за нею постійний догляд, вели спільне господарство до дня її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11зв.).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову ОСОБА_1 є вимога про встановлення факту прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_5 .
Однак, виходячи зі змісту позовних вимог, позивач фактично намагається довести те, що він постійно проживав зі ОСОБА_5 однією сім`єю, що є підтвердженням факту прийняття спадщини.
Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» - «якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформлені спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини».
Ураховуючи викладене, заявлені в цій справі позовні вимоги про встановлення факту прийняття спадщини, не відповідають належному способу захисту.
Суд звернув увагу на те, що ефективним способом захисту прав позивача є встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини чи визначення додаткового строку для прийняття спадщини, як зазначено в листі нотаріуса, однак таких вимог позивач не заявляв.
За таких обставин, суд виснував про те, що відсутні підстави для застосування обраного позивачем способу захисту, оскільки він не відновлює будь-яких порушених прав та інтересів позивача і не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України.
Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша, третя та четверта статті 12 ЦПК України).
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Факт прийняття спадщини тісно пов`язаний із постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини. Проте чинне законодавство не передбачає можливості окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Отже, юридичні наслідки зумовлює лише факт постійного проживання разом із спадкодавцем. Похідним від нього є факт прийняття спадщини (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2020 року у справі № 554/3192/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 липня 2024 року у справі № 461/7330/15-ц).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 691/1237/20 наведено висновок, зокрема, про те, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.
Факти, що мають юридичний характер - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 694/1433/17 (провадження № 61-4135св20) зазначено, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. 
У справах про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем за наявності спору належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадках їхньої відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття -відповідний орган місцевого самоврядування (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 543/994/17).
Отже, системний аналіз наведеного свідчить про те, що ефективним способом захисту прав позивача, який не подав своєчасно нотаріусу заяву про прийняття спадщини, є встановлення факту його постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, який він не заявляв. На вказане цілком слушно послався суд.
Помилкове посилання суду на необхідність звернення до суду як альтернативного способу захисту – про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, на що посилався нотаріус у своєму листі, не ґрунтується на вимогах закону та є взаємовиключним із наведеними вище вимогами про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, оскільки застосовується виключно для спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем.
Проте, вказане не призвело до неправильного вирішення справи в цілому.
Помилковим є довід апеляційної скарги про доведеність позивачем факту постійного проживання зі спадкодавцем станом на час його смерті, оскільки вимог про встановлення факту спільного проживання разом із спадкоємцем не заявляв, а в світлі припинення дії з 01 січня 2004 року Цивільного Кодексу УРСР, який містив норму статті 549, що регулювала дії, що свідчать про прийняття спадщини, коли спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, на що посилається заявник, стверджуючи, що прийняв в управління спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , обраний ним спосіб захисту своїх прав не ґрунтується на вимогах діючого ЦК України № 435-IV як самостійний, достатній та ефективний спосіб захисту.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) та інші).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76)».
Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» - «якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформлені спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини».
Відповідаючи на доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, які підтверджують факт постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем і прийняття позивачем спадщини після смерті його сестри ОСОБА_5 , то такі колегія суддів відхиляє, оскільки обставини, які доводить в рамках даного судового процесу позивач, входять до предмету доказування в разі заявлення вимог про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини чи визнання права власності на спадкове майно. Проте відповідних вимог, звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 не заявляв.
Доводи апеляційної скарги фактично дублюють позицію сторони позивача, викладену в позовній заяві, і зводяться до помилкового тлумачення природи спірних правовідносин, оцінку яким судом першої інстанції надано в повному обсязі.
Отже, суд першої інстанції вірно визначився із характером правовідносин сторін, дав їм належну правову оцінку та застосував відповідні норми права, вірно витлумачивши їх у світлі виниклих спірних правовідносин сторін та ухвалив законне та обґрунтоване рішення, вірно оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, а помилкові доводи апеляційної скарги цих висновків не спростували.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Коверги Ганни Володимирівни залишити без задоволення.
Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 16 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 18 серпня 2026 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький