Провадження № 2/742/2308/26 
Єдиний унікальний № 742/3041/26 

ЗАОЧНЕ  РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2026 року м. Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді Давидчука Д.П., за участю секретаря судового засідання Лісафіної С.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
І. Правовідносини сторін.
Представниця ТОВ «СВЕА ФІНАНС» (далі – Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі – Відповідач) про стягнення заборгованості за двома кредитними договорами: № 1687913 від 11.08.2024 року та № 1764850 від 11.08.2024 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.08.2024 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 укладено електронний кредитний договір № 1687913 шляхом його оформлення на вебсайті https://selfiecredit.ua/. Перед укладенням договору Відповідач пройшов ідентифікацію особи за допомогою системи BankID НБУ, після чого підписав договір одноразовим ідентифікатором «B278» 11.08.2024 року о 08:28:38.
Відповідно до умов зазначеного договору Відповідачу надано кредит у розмірі 1 000,00 грн строком на 350 днів із процентною ставкою 1,5 % на день. Кредитні кошти перераховано на банківську картку № НОМЕР_1 через платіжну систему ТОВ «ПЕЙТЕК».
24.02.2025 року право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ТОВ «СВЕА ФІНАНС» на підставі Договору факторингу № 01.02-04/25. На виконання умов зазначеного договору факторингу Позивачем здійснено оплату фінансування згідно з платіжною інструкцією № 9947 від 25.02.2025 року на загальну суму 1 508 076,83 грн.
За розрахунком Позивача, станом на дату звернення до суду заборгованість Відповідача за кредитним договором № 1687913 від 11.08.2024 року становить 5 953,00 грн, з яких: 1 000,00 грн – заборгованість за основною сумою кредиту; 2 955,00 грн – заборгованість за процентами; 1 998,00 грн – пеня.
Крім того, 11.08.2024 року між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ОСОБА_1 укладено електронний кредитний договір № 1764850 за кредитним продуктом «Комфортний» на вебсайті https://sloncredit.ua/. Ідентифікацію особи Відповідача проведено за допомогою системи BankID НБУ, після чого договір підписано одноразовим ідентифікатором «C702» 11.08.2024 року о 09:17:30.
Згідно з умовами кредитного договору Відповідачу надано кредит у розмірі 2 000,00 грн строком на 360 днів із процентною ставкою 1,50 % на день. Кредитні кошти були перераховані на платіжну картку Відповідача № НОМЕР_2 через ТОВ «ПЕЙТЕК».
При цьому Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, платежі для погашення заборгованості не здійснював, що призвело до виникнення простроченого боргу.
13.08.2025 року право вимоги за кредитним договором № 1764850 від 11.08.2024 року перейшло до ТОВ «СВЕА ФІНАНС» на підставі Договору факторингу № 01.02-30/25. Оплату за відступлення права вимоги здійснено Позивачем відповідно до платіжної інструкції № 10148 від 18.08.2025 року на суму 1 997 803,90 грн.
Відповідно до наданого Позивачем розрахунку, станом на дату звернення до суду заборгованість Відповідача за кредитним договором № 1764850 від 11.08.2024 року становить 16 800,00 грн, з яких: 2 000,00 грн – залишок заборгованості за основною сумою кредиту; 10 800,00 грн – проценти за користування кредитними коштами; 4 000,00 грн – пеня/штраф.
Таким чином, за твердженням Позивача, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за двома кредитними договорами становить 22 753,00 грн, у тому числі заборгованість за основною сумою кредитів, нараховані проценти та пеню.
Таким чином, підставою для позову є невиконання відповідачем зобов`язань з повернення кредиту та сплати відсотків за користування коштами. Позивач є правонаступником первісних кредиторів, які надали кредит відповідачу, на підставі договорів відступлення права вимоги.

ІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08.06.2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
При цьому суд відповідно ст. 19 ЦПК України вирішуючи питання про розгляд справи у спрощеному провадженні враховує ціну позову і складність справи. Також суд приймає до уваги клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Одночасно з відкриттям провадження у справі Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву.
Згідно ч.1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.
Також суд керувався листом Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 29.01.2025 №231/0/208-25, згідно з п. 5 якого у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд ухвалює судове рішення (скорочене або/та повне), підписує його, але не проголошує. За таких умов відмінність між датою судового засідання, про час та місце якого учасники справи були належним чином повідомлені, та датою складання повного судового рішення не свідчить про порушення порядку повідомлення учасників про час та місце проведення судового засідання та не є підставою для скасування судового рішення.
Відтак, 07.09.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення.

ІІІ. Позиції учасників судового провадження.
Представник Позивача у судове засідання не з`явилася. У позовній заяві просила розглядати справу за відсутності.
Відповідач у судове засідання не з`явився, у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав.
Відповідачу рекомендованим повідомленням направлено ухвалу про відкриття провадження у справі, з викликом у судове засідання. 
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, категорію та складність справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вирішує справу за наявними матеріалами у відповідності ч. 8 ст. 178 ЦПК України.
За відсутності всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відтак, з огляду на вказані приписи ЦПК, а також приймаючи до уваги позицію позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення суду, судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи.
Судом встановлено, що 11.08.2024 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 1687913 за продуктом «NewShort». Укладення договору відбувалося в електронній формі через інформаційно-телекомунікаційну систему (ІТС) на сайті https://selfiecredit.ua/. Перед укладенням договору Позичальник пройшов ідентифікацію та верифікацію за допомогою системи BankID НБУ. Договір був підписаний Відповідачем шляхом введення одноразового ідентифікатора «B278», надісланого в SMS-повідомленні на його номер телефону, що згідно зі ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» прирівнюється до власноручного підпису.
Згідно з умовами договору № 1687913, Відповідачу було надано кредит у сумі 1 000,00 грн строком на 350 днів зі стандартною процентною ставкою 1,5 % на день. Кредитні кошти були перераховані на банківську картку Відповідача № НОМЕР_1 через платіжну систему ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ПЕЙТЕК». Станом на 24.02.2025 року заборгованість за цим договором складає 5 953,00 грн, з яких: 1 000,00 грн — тіло кредиту, 2 955,00 грн — відсотки та 1 998,00 грн — пеня.
Крім того, 11.08.2024 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СЛОН КРЕДИТ» та Відповідачем було укладено договір споживчого кредиту № 1764850 за продуктом «Комфортний». Процедура укладення також була електронною (через сайт https://sloncredit.ua/) з ідентифікацією через систему BankID НБУ. Відповідач акцептував оферту, використавши одноразовий ідентифікатор «C702».
Умовами договору № 1764850 передбачено надання кредиту в сумі 2 000,00 грн строком на 360 днів із процентною ставкою 1,50 % на день. Кошти було перераховано на платіжну картку Відповідача № НОМЕР_2 через ТОВ «ПЕЙТЕК». Судом встановлено, що Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, платежів для погашення заборгованості не здійснював. Станом на дату подання позову заборгованість за цим договором складає 16 800,00 грн, що включає: 2 000,00 грн — заборгованість за сумою кредиту, 10 800,00 грн — проценти та 4 000,00 грн — пеня, штраф.
Право вимоги за вказаними договорами перейшло до ТОВ «СВЕА ФІНАНС» на підставі: Договору факторингу № 01.02-04/25 від 24.02.2025 року, укладеного з ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ»; Договору факторингу № 01.02-30/25 від 13.08.2025 року, укладеного з ТОВ «СЛОН КРЕДИТ».

V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду ,щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно ст.1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України.
Обов`язок із доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування, і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 року у справі №904/2104/19, провадження №12-57гс21).

VІ. Висновки суду. 
На підставі вищенаведених правових норм, беручи до уваги те, що вказані вище кредитні договори підписані відповідачем електронними підписами, наявність яких разом з електронними підписами кредиторів підтверджує його волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документів, у яких втілюється воля останнього, є доведеним факт укладення між сторонами кредитних договорів. Крім того, позичальник підтвердив, що всі умови договорів йому цілком зрозумілі, а своїми підписами письмово підтвердив та закріпив, що сторони договорів діяли свідомо, були вільними в їх укладенні, вільними у виборі контрагентів та умов договорів.
Договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та кредитором не було б укладено.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 року у справі №757/40395/20-ц, від 12.01.2021 року у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 року у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18.
Частинами 1, 2статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відтак, між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 виникли договірні зобов`язання на підставі кредитного договору № 1687913 від 11.08.2024 року,.
Також між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ОСОБА_1 виникли договірні зобов`язання на підставі кредитного договору № 1764850 від 11.08.2024 року,.
До доказів укладення договорів факторингу і переходу до позивача права вимоги за кредитними договорами, укладеними первісними кредиторами з ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.
Як зазначалося судом вище, з огляду на положення законодавства щодо факторингу заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора.
При цьому аналіз змісту статті 1082 ЦК України дозволяє дійти висновку, що викладені в ній положення щодо обов`язку боржника здійснити платіж факторові за умови, що боржник одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, стосуються позасудового порядку вирішення спору. При цьому невиконання фактором цього обов`язку не звільняє боржника від виконання обов`язків за кредитним договором, а лише дає йому право на виконання свого обов`язку перед первісним кредитором.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
На підставі статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
В матеріалах справи наявні розрахунки заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором, права вимоги за яким набув позивач від первісного кредитора. Дані розрахунки відповідачем у встановлений законом спосіб спростовані не були.
Перерахування коштів на платіжну карту відповідача за укладеним договором було безпосередньо здійснено операторами онлайн-послуг платіжної інфраструктури, які здійснюють операції у безготівковій формі, тому видаткові касові ордери на суму переказу не складаються. Також, умовами угоди з банком-екваєром, від якого фактично надходять на картки клієнтів кошти до переказу, передбачено надходження від Компанії загальних сум поповнення карток за визначений період, а не сум окремих транзакцій, в зв`язку з цим виділення транзакції як окремого платежу із зазначенням призначення у банківській виписці не є можливим.
У даній справі позивач надав докази перерахування коштів на номер картки, який відповідач зазначив у кредитному договорі.
При цьому вирішуючи питання щодо розміру заборгованості суд зазначає наступне.
Позивачем заявлено до стягнення заборгованість за кредитним договором № 1687913 від 11.08.2024 року в розмірі 5 953,00 грн, з яких: 1 000,00 грн – заборгованість за основною сумою кредиту, 2 955,00 грн – заборгованість за процентами та 1 998,00 грн – пеня.
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № 1764850 від 11.08.2024 року, Позивачем заявлено до стягнення 16 800,00 грн, з яких: 2 000,00 грн – заборгованість за основною сумою кредиту, 10 800,00 грн – заборгованість за процентами та 4 000,00 грн – пеня, штраф.
Щодо стягнення пені у розмірі 1 998,00 грн за кредитним договором № 1687913 від 11.08.2024 року та пені (штрафу) у розмірі 4 000,00 грн за кредитним договором № 1764850 від 11.08.2024 року, суд зазначає наступне.
Положення п. 18 розд. «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України визначають, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Судом встановлено, що заборгованість за вказаними договорами виникла, а пеня та штрафні санкції нараховувалися Позивачем у період дії в Україні воєнного стану.
Враховуючи вищевикладене, нарахування пені у загальному розмірі 5 998,00 грн (1 998,00 грн за договором № 1687913 від 11.08.2024 року та 4 000,00 грн за договором № 1764850 від 11.08.2024 року відповідно) є неправомірним, а тому правові підстави для їх стягнення з Відповідача у даному випадку відсутні.
Встановивши зазначені обставини, суд дійшов висновку про виникнення між сторонами договірних правовідносин, оскільки Відповідач, укладаючи кредитні договори, ознайомився з їх умовами та погодився з розміром кредиту, строками його повернення, процентними ставками, комісіями й іншими істотними умовами, що підтверджується підписанням договорів електронними підписами. Водночас Відповідач не скористався процесуальним правом на подання відзиву, не надав заперечень проти позовних вимог, не навів обставин, які б ставили під сумнів обґрунтованість заявленої до стягнення заборгованості, та не брав участі в судовому засіданні. Факт укладення кредитних договорів і отримання кредитних коштів ним не оспорювався, а надані Позивачем розрахунки заборгованості не були спростовані. Крім того, Відповідач не подав належних і допустимих доказів повного чи часткового виконання кредитних зобов`язань у більшому обсязі, ніж зазначено Позивачем, не надав власного розрахунку та не висловив обґрунтованих заперечень щодо розміру основної заборгованості, нарахованих процентів і комісії.
Відтак, позовні вимоги за кредитним договором № 1687913 від 11.08.2024 року підлягають задоволенню в частині стягнення 3 955,00 грн, з яких 1 000,00 грн – заборгованість за основною сумою кредиту, 2 955,00 грн – заборгованість за процентами.
Позовні вимоги за кредитним договором № 1764850 від 11.08.2024 року підлягають задоволенню в частині стягнення 12 800,00 грн, з яких 2 000,00 грн – заборгованість за основною сумою кредиту та 10 800,00 грн – заборгованість за процентами.
Отже, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача без урахування пені, становить 16 755,00 грн.
Враховуючи, що Відповідач, уклавши кредитні договори та погодившись з їх умовами, взяв на себе обов`язок належним чином виконувати передбачені ними грошові зобов`язання, проте у встановлені договорами строки їх не виконав, а доказів повного погашення заборгованості чи спростування наданих Позивачем розрахунків суду не надав, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

VII. Розподіл судових витрат.
Позивачем при поданні позовної заяви до суду сплачено судовий збір в сумі 2 662,40 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов у цій справі задоволено частково, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог. Таким чином, розмір судового збору, що підлягає стягненню з Відповідача, становить: 2 662,40 грн ? 16 755,00 грн / 22 753,00 грн = 1 959,86 грн.
На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 509, 526, 530, 612, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, статтями 77–82, 141, 259, 263–265, 268, 280, 284 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 — задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» заборгованість за договором № 1687913 від 11.08.2024 року в розмірі 3 955,00 грн та за договором № 1764850 від 11.08.2024 року в розмірі 12 800,00 грн, а всього у загальному розмірі 16 755,00 грн (шістнадцять тисяч сімсот п`ятдесят п`ять гривень 00 коп.).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» 1 959,86 грн (одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень 86 коп.) судового збору.
Решту вимог залишити без задоволення.
Копію заочного рішення направити відповідачу в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.
Позивач має право оскаржити заочне рішення протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду.
Відповідач має право подати заяву про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Відповідач має право оскаржити заочне рішення до суду апеляційної інстанції лише у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Через неявку всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення (частина четверта статті 268 ЦПК України), а датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина п`ята статті 268 ЦПК України).

Позивач: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СВЕА ФІНАНС», місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Іллінська, будинок 8, код ЄДРПОУ: 37616221.
Відповідач: ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .
Повний текст судового рішення складено 07.09.2026

Суддя Дмитро ДАВИДЧУК