ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/2177/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

розглянув у порядку письмового провадження 
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Піранья-Тех» (далі - Товариство, відповідач, скаржник)

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2025 (головуюча - суддя Панова І.Ю., судді Зварич О.В., Матущак О.І.)

у справі за позовом Керівника Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Дрогобицької міської ради (далі - ДМР, позивач)
до Товариства,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Комунальне підприємство «Екран-Сервіс» (далі - Підприємство, третя особа)
про стягнення безпідставно включеного ПДВ в сумі 333 333,33 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
ВСТУП

Предметом судового розгляду є наявність/відсутність підстав для стягнення безпідставно включеного ПДВ.

1. Короткий зміст позовних вимог 

1.1. Прокурор звернувся до суду з позовною заявою до Товариства про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно включеного ПДВ у сумі 333 333,33 грн.

1.2. Прокурор позовні вимоги мотивував тим, що положення пунктів 1.3 та 2.1, укладеного Підприємством і Товариством, договору про закупівлю від 22.12.2023 №3 (далі - Договір) суперечать пункту 32 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України (далі - ПК України), а безпідставно сплачена сума ПДВ підлягає стягненню з відповідача.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Господарський суд Львівської області (головуюча - суддя Іванчук С.В.) рішенням від 20.05.2025 у справі №914/2177/24 у задоволенні позову відмовив повністю.

2.2. Західний апеляційний господарський суд постановою від 29.07.2025 у цій справі апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнив, рішення Господарського суду Львівської області від 20.05.2025 у справі №914/2177/24 скасував, прийняв нове рішення, яким задовольнив позовні вимоги.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Товариство, посилаючися на ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуваного судового рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

3.2. Також, скаржник просив покласти судові витрати, пов`язані з розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій на прокуратуру .

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. Товариство у касаційній скарзі як підставу касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції вказав пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки, на його думку, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 26.02.2025 у справі №910/8235/24 та від 22.07.2025 у справі №925/696/24, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №910/12764/20 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц, посилаючися, зокрема, на підпункт 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, статті 217, 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

5. Позиція інших учасників справи

5.1. Прокурор Львівської обласної прокуратури у відзиві на касаційну скаргу заперечив проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просив касаційну скаргу Товариства залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

5.2. Від інших учасників справи відзиви на касаційну скаргу до Суду не надійшли.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Суди попередніх інстанцій вказали, що:

- на підставі листа військової частини Національної гвардії України від 05.12.2023 №50/0216-2236, а також Програми заходів щодо готовності об`єктів критичної інфраструктури та національного спротиву Дрогобицької міської територіальної громади до кризових ситуацій на 2023-2028 роки, затвердженої рішенням ДМР від 30.11.2023 №2010, Підприємство, з метою закупівлі проведено тендерну закупівлю без використання електронної системи закупівель, антидронових окопних РЕБ ДК 021:2015:35730000-0 Електронні бойові комплекси та засоби радіоелектронного захисту (в кількості 4 комплекси) на суму 2 000 000,00 грн в тому числі ПДВ 333 333,33 грн. Ідентифікатор закупівлі UA-2023-12-22-017712-а;
- за результатами проведення закупівлі, без використання електронної системи, Підприємством (покупець) і Товариством (продавець) укладено договір про закупівлю від 22.12.2023 №3 (далі - Договір), згідно з яким, продавець зобов`язується передавати у власність покупцю визначений пунктами 1.1 та 1.2 Договору товар, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та оплатити на умовах Договору;
- відповідно до пунктів 1.1 - 1.3 Договору його предметом є антидронові окопні РЕБ ДК 021:2015:35730000-0 Електронні бойові комплекси та засоби радіоелектронного захисту (в кількості 4 комплекси) на суму 2 000 000,00 грн в тому числі ПДВ 333 333,33 грн. Ідентифікатор закупівлі UA-2023-12-22-017712-а;
- Підприємством 22.12.2023 оплачено Товариству грошові кошти за Договором у розмірі 2 000 000,00 грн, в тому числі ПДВ в сумі 333 333,33 грн та на виконання умов Договору Товариством 29.12.2023 передано Підприємству товар, а саме п`ятиканальний стаціонарний антидроновий комплекс направленої дії "PIRANHA-5Т" в кількості 4 штук;
- придбаний та отриманий за Договором Підприємство відповідно до акта приймання-передачі безоплатної гуманітарної (благодійної) допомоги від 29.12.2023 передано до військової частини Національної гвардії України;
- Дрогобицькою окружною прокуратурою під час виконання повноважень, визначених статтею 131-1 Конституції України та статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", встановлено наявність порушень інтересів держави у бюджетній сфері, що полягає у безпідставному отриманні Товариством бюджетних коштів за постачання портативних радіоелектронних засобів виявлення та протидії безпілотним літальним апаратам;
- прокурор зазначив, що положення пунктів 1.3 та 2.1 Договору суперечать пункту 32 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" ПК України, а безпідставно сплачена сума ПДВ підлягає стягненню з відповідача в силу приписів статті 1212 ЦК України;
- прокурор зазначив, що сторонами у пункті 3.2 Договору безпідставно включено до ціни антидронових окопних РЕБ ДК електронних бойових комплексів та засобів радіоелектронного захисту податок на додану вартість в сумі 333 333,33 грн, чим порушено вимоги пункту 32 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" ПК України, як наслідок в умовах воєнного стану завищено вартість товарів;
- з огляду на викладене, на думку прокурора, безпідставно сплачені грошові кошти у вигляді ПДВ в розмірі 333 333,33 грн підлягають стягненню з Товариства на користь ДМР;
- прокурор зазначив, що підставою для представництва інтересів держави в особі Дрогобицької міської ради Львівської області, шляхом подання позову є стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів, які він отримав у вигляді ПДВ на товар, що в цьому випадку не оподатковується, що у свою чергу призвело до порушення інтересів держави, при тому, що позивачем, як уповноваженим органом, належних заходів з метою стягнення відповідних коштів до бюджету вжито не було.

6.2. Суд апеляційної інстанції встановив, що:

- Підприємство в електронній системі публічних закупівель "Рrozzorro" розміщено оголошення (ідентифікатор закупівлі - UA-2023-12-22-017712-a) про проведення закупівлі без використання електронної системи, до якого зокрема додано Обґрунтування підстави для здійснення закупівлі згідно з підпунктом 6 пункту 13 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою від 12.10.2022 №1178;
- відповідно до вказаного обґрунтування обсяг закупівлі визначений на підставі річного планування, а також з урахуванням потреби замовника на період воєнного стану відповідно до Програми заходів щодо готовності об`єктів критичної інфраструктури та національного спротиву Дрогобицької міської територіальної громади до кризових ситуаційна 2023-2028 роки, затвердженої рішенням ДМР від 30.11.2023 №2010;
- Підприємство звернулося до Департаменту міського господарства ДМР з метою фінансування закупівлі антидронових окопних РЕБів на суму 2 000 000,00 грн, а в подальшому директором комунального підприємства прийнято протокольне та розпорядче рішення від 22.12.2023 та сформовано річний план закупівлі на 2023 рік в яких чітко зазначено, що вказана закупівля проводиться за листом-зверненням військової частини, дані якої не розголошуються і не оприлюднюються з метою безпеки, що свідчить про закупівлю виключно для потреб Збройних сил України;
- зазначені обставини в своїй сукупності, зокрема предмет спірного договору, свідчать про те, що на момент укладення Договору сторонам, а саме Підприємству та Товариству достовірно відомо про призначення вказаної закупівлі для Сил безпеки й оборони України.

6.3. Суд апеляційної інстанції зазначив, що:

- код поставленого товару за Єдиним закупівельним словником - ДК 021:2015:35730000-0: електронні бойові комплекси та засоби радіоелектронного захисту;
- жодною із сторін не заперечується та обставина, що поставлений товар класифікується згідно з УКТ ЗЕД у товарній позиції 8543 "Машини та апаратура електричні, що мають індивідуальні функції";
- Товариство покликалося на те, що покупцем за Договором виступало Підприємство, яке є комунальним підприємством, утвореним органом місцевого самоврядування, а тому не є державним замовником в розумінні Закону України "Про оборонні закупівлі";
- такі доводи є безпідставними, оскільки умова, щоб покупець був державним замовником в розумінні норм Закону України "Про оборонні закупівлі" є необхідною для звільнення від ПДВ операцій з постачання на митній території України портативних радіоелектронних засобів виявлення та протидії безпілотним літальним апаратам (антидронових рушниць) лише на підставі підпункту 4 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України;
- водночас як вбачається з матеріалів справи, в позовній заяві прокурор покликався на режим звільнення спірної операції від оподаткування ПДВ, який встановлено підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України. Згідно з цим підпунктом статус покупця товару не є умовою для застосування режиму звільнення спірної операції від оподаткування ПДВ.

6.4. Суд апеляційної інстанції вказав, що:

- аналіз умов самого Договору свідчить, що в ньому не визначено кінцевого отримувача товару, з числа осіб, що зазначені у підпункті 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України;
- за загальним правилом, передбаченим підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України, за описаної ситуації режим звільнення спірної операції від оподаткування ПДВ не застосовується. Однак, виходячи з інших обставин, що мають місце в цій справі, це правило не підлягає застосуванню, оскільки не зазначення в Договорі кінцевого споживача товару зумовлено, в тому числі, недобросовісною поведінкою відповідача;
- як вбачається з матеріалів справи, укладенню Договору передував лист військової частини Національної гвардії України від 05.12.2023 №50/0216-2236 до ДБР щодо надання благодійної допомоги, яка необхідна для виконання завдань зі сприяння обороноздатності та мобілізаційної готовності країни, захисту населення у надзвичайних ситуаціях воєнного стану та передання на безоплатній основі: окопного РЕБу для протидії ворожим БпЛА - 6 комплектів; обладнання для підготовки військовослужбовців (страйкбольне обладнання або аналог) - 1 комплект;
- директор Підприємства 19.12.2023 звернувся до Департаменту міського господарства ДМР щодо надання фінансування на суму 2 000 000,00 грн відповідно до листів військової частини;
- ДМР 22.12.2023 прийняла протокольне рішення про виділення з місцевого бюджету на заходи та роботи з територіальної оборони 2 000 000,00 грн на виконання Програми заходів щодо готовності об`єкта критичної інфраструктури та національного спротиву Дрогобицької міської територіальної громади до кризових ситуацій на 2023 - 2028 роки;
- судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги, що на сайті Prozorro (https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2023-12-22-017712-a) Підприємство 22.12.2023 оприлюднило оголошення про проведення відкритих торгів А-2023-12-22-017712-а щодо закупівлі антидронних комплексів по захисту від дронів відповідно до коду за Єдиним закупівельним словником: ДК 021:2015:35730000-0: електронні бойові комплекси та засоби радіоелектронного захисту;
- як вбачається з офіційного сайту "Prozorro" (письмову копію цього електронного доказу долучено до матеріалів справи) на ньому розміщено розділ "Тендерна документація", до якого долучено Програма заходів щодо готовності об`єктів критичної інфраструктури та національного спротиву Дрогобицької міської територіальної громади до кризових ситуаційна 2023-2028 роки, затвердженої рішенням ДМР від 30.11.2023 №2010; Протокольне рішення ДМР від 22.12.2023 та Розпорядче рішення Підприємства, які підтверджують закупівлю антидронових комплексів для військової частини.

6.5. З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду виснувала, що Товариство, будучи усвідомленим, що умовами проекту договору поставки не передбачено кінцевого споживача спірних антидронних комплексів, повинен був проявити добросовісність у правовідносинах та звернутися до Підприємства за роз`ясненнями з приводу невідповідності тендерної документації інформації, що зазначена на інформаційній платформі "Prozorro", а також невідповідності умов проєкту договору про включення сум ПДВ вимогам чинного законодавства України, якщо ці комплекси закупляються для Збройних Сил України, однак, Товариство цього не зробило.

6.6. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що:

- відсутність в Договорі умов про кінцевого споживача товару зумовлена також недобросовісністю відповідача;
- керуючись нормами частини третьої статті 16 ЦК України, якими суду надано право відмовити у захисті цивільного права та інтересу в разі порушення особою положень щодо добросовісності здійснення цивільних прав, апеляційний суд відхилив доводи Товариства, що спірна операція підлягала оподаткуванню ПДВ у загальновстановленому порядку через не зазначення в Договорі кінцевого споживача. Протилежний підхід, на думку суду, стимулював би відповідача до подальшої недобросовісної поведінки за подібних цій справі обставин, що не відповідає основним засадам господарського судочинства;
- операція з поставки Підприємству спірних антидронних комплексів була звільнена від оподаткування ПДВ, а тому суму коштів у розмірі 333 333,33 грн Товариство набуло безпідставно;
- спірні кошти у розмірі 333 333,33 грн Товариство набуло у зобов`язальних правовідносинах щодо поставки товару на підставі Договору, умовами якого передбачено, що загальна сума Договору становить 2 000 000,00 грн з ПДВ та складає загальну вартість товару (пункт 3.1 - 3.2);
- для можливості застосування до спірних відносин статті 1212 ЦК України істотною обставиною є з`ясування чи передбачена пунктом 3.1 Договору умова про включення суми ПДВ до ціни товару породжує правову підставу без визнання недійсної котрої неможливе стягнення спірних коштів; чи, все таки, перерахування Товариству спірних коштів містить ознаки безпідставності, оскільки таке виконання не ґрунтується на прямій вказівці закону та/або умовах зобов`язання;
- з огляду на вказане, хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто в договірному порядку;
- відповідач як одна із сторін зобов`язання набув зазначені кошти за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, що виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а поза підставами, передбаченими Договором, внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, тобто на підставі статті 1212 ЦК України;
- враховуючи вищевикладене та те, що ПДВ не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач набув грошові кошти в сумі 333 333,33 грн, що становить вартість ПДВ поза підставами передбаченими пунктом 3.1-3.2 Договору;
- за змістом статті 1212 ЦК України належним відповідачем у справах щодо повернення безпідставно набутого майна є особа, яка набула це майно, або зберігає його у себе;
- матеріалами справи, зокрема платіжною інструкцією від 27.12.2023 №2 підтверджується те, що спірні грошові кошти набуло Товариство, відтак саме воно є належним відповідачем у справі.

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Ухвалою Верховного Суду від 01.09.2025, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі №914/2177/24 за касаційною скаргою Товариства на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, у порядку письмового провадження без повідомлення/виклику учасників справи.

7.2. Від Товариства 18.09.2025 до Суду надійшла відповідь на відзив, яка долучається до матеріалів справи та будуть оцінюватися як письмові пояснення, з огляду на статтю 42 ГПК України, у межах статті 300 ГПК України.

7.3. Верховний Суд ухвалою від 28.11.2025 зупинив касаційне провадження у справі №914/2177/24 за касаційною скаргою Товариства на постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2025 до закінчення розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №910/6530/24.

7.4. Верховний Суд ухвалою від 12.08.2026 поновлено касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства на постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2025 у справі №914/2177/24.

7.5. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.6. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

7.7. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального прав.

8.2. Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд виходить з того, що:

- зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності;
- касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) спірні питання виникли у подібних правовідносинах; (2) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.

8.3. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пунктах 25, 26, 32 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

8.4. Щодо до того, що вважається правовим висновком Верховний Суд застосовує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.5. Щодо питання застосування норми права та їх неврахування судами попередніх інстанцій, Верховний Суд застосовує висновки щодо тлумачення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, які містяться, зокрема, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.03.2026 у справі №916/5633/23, в якій, зокрема, означено таке:

- підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови;
- неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі;
- для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків у подібних правовідносинах.

8.6. Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а крізь призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

8.7. Предметом судового розгляду у цій справі є стягнення за позовом прокурора з відповідача на користь позивача безпідставно включеного ПДВ у сумі 333 333,33 грн.

8.7.1. Прокурор позовні вимоги мотивував тим, що положення пунктів 1.3 та 2.1, укладеного Підприємством і Товариством, Договору суперечать пункту 32 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України, а безпідставно сплачена сума ПДВ підлягає стягненню з відповідача в силу приписів статті 1212 ЦК України.

8.8. Скаржник у контексті підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, вказує низку постанов Верховного Суду, об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду (дивися пункт 4.1 цієї постанови).

8.9. Предметом розгляду справи 910/8235/24 було визнання недійсним пункту договору та стягнення безпідставно сплачених грошових коштів.

8.9.1. Позовні вимоги прокурором обґрунтовані тим, що всупереч пунктам 32 та 92 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України, пункт договору про закупівлю товару містить умову щодо нарахування ПДВ, що є підставою для визнання недійсним цього пункту та, як наслідок, підставою повернення безпідставно сплаченого позивачем ПДВ.

8.10. Предметом розгляду справи №925/696/24 було визнання недійсним пункту договору поставки у частині включення до ціни договору суми ПДВ і стягнення з сплаченого ПДВ.

8.10.1. Позовна заява прокурором мотивована тим, що всупереч вимогам підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України при укладенні договору про закупівлю приладів нічного бачення покупцем і постачальником до пункту договору та специфікації включено суму ПДВ, а тому є підстави для визнання вказаного пункту договору недійсним і повернення сплаченої суми ПДВ в силу приписів статті 1212 ЦК України.

8.11. Предметом розгляду справи №910/12764/20 було визнання недійсним договору поставки у частині включення до договірної ціни ПДВ та стягнення.

8.11.1. Позовні вимоги прокурором обґрунтовані тим, що включення до вартості закуповуваного медичного обладнання ПДВ і подальша його сплата постачальнику не відповідає вимогам пункту 71 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» - ПК України та постанові Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку товарів (у тому числі лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання), необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, які звільняються від сплати ввізного мита та операції із ввезення яких на митну територію України та/або операції з постачання яких на митній території України звільняються від оподаткування податком на додану вартість» від 20.03.2020 №224 (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), що за твердженням прокурора є підставою для визнання договору недійсним у частині включення до договірної ціни ПДВ та стягнення безпідставно отриманих відповідачем коштів відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України.

8.12. Предметом розгляду справи №753/15556/15-ц було стягнення надмірно сплачених грошових коштів.

8.12.1. Позов обґрунтовано тим, що з відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем і був звільнений у зв`язку зі скороченням штату працівників та на виконання вимог статті 44 Кодексу Законів про працю України (надалі - КЗпП України) та йому виплачено вихідну допомогу. Рішенням суду звільнення з роботи визнано незаконним та відповідача поновлено на посаді, яку він займав до звільнення, тому підстава, на якій відповідач набув грошові кошти, відпала, зазначені кошти зберігаються у відповідача без достатньої правової підстави, а позивач зазнав збитків на вказану суму. 

8.13. З огляду на викладене вище, ця справа та справа №753/15556/15-ц не є схожими, з огляду на предмет і підстави позову, нормативно-правове регулювання, що виключає подібність спірних правовідносин.

8.14. Справа №910/12764/20 є частково схожою з цією справою, з огляду на наявність у пунктах договорів умов щодо включення ПДВ в ціну товару, втім різниться в частині нормативно-правового регулювання (різні постанови КМУ України) та обставинами, які на думку прокурорів, були підставою для звільнення від оподаткування ПДВ.

8.15. Що ж до цієї справи та справ №910/8235/24, №925/696/24, то вони є схожими в частині, що стосується предмета позову (стягнення, сплаченої покупцем продавцю/постачальнику суми ПДВ), наявності в пунктах договорів умов щодо ПДВ та нормативно-правового регулювання (зокрема, пункт 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України та стаття 1212 ЦК України).

8.16. Верховний Суд наголошує, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

8.16.1. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.16.2. Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.

8.17. Слід зазначити, що касаційне провадження у цій справі Суд зупиняв ухвалою від 28.11.2025 до закінчення розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №910/6530/24.

8.17.1. Предметом розгляду справи №910/6530/24 було визнання недійсними пунктів договорів про закупівлю товарів за кошти Державного бюджету України в частині включення до ціни вказаних правочинів суми ПДВ і стягнення безпідставно сплаченої суми ПДВ за спірними договорами, інфляційних втрат і річних.

8.17.2. Позовна заява прокурором мотивована тим, що до ціни спірних договорів безпідставно включені суми ПДВ, що відповідно, зумовлює існування підстав для визнання недійсними в судовому порядку цих договорів у частині включення ПДВ до загальної ціни договору та, як наслідок, для повернення покупцю на підставі статті 1212 ЦК України безпідставно набутих відповідачем коштів з нарахованими сумами (інфляційних втрат та 3% річних).

8.17.3. Отже, справа №910/6530/24 і ця справа є схожими в частині, що стосується предмета позову (стягнення, сплаченої покупцем продавцю/постачальнику суми ПДВ), наявності пунктів договорів умов щодо ПДВ, нормативно-правового регулювання (зокрема, ПК України та стаття 1212 ЦК України) та підставами звільнення від ПДВ (нульова ставка).

8.18. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 17.07.2026 у справі №910/6530/24 ухвалила постанову, в якій щодо наявності/відсутності підстав для визнання недійсними пунктів договорів та підстав для стягнення коштів з огляду на положення підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України, постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» (далі - Постанова КМУ №178) та статті 1212 ЦК України узагальнено виходила з такого:

- з огляду на висновки судів попередніх інстанцій, об`єднана палата зазначає, що питання застосування підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України та Постанови КМУ №178 у системному зв`язку з нормами статей 203, 215, 217, 625, 1212 ЦК України, вже неодноразово розглядалося Верховним Судом, висновки щодо їх застосування викладені касаційною інстанцією у постановах від 14.11.2023 у справі №910/2416/23, від 23.05.2024 у справі №911/1870/23, від 28.05.2024 у справі №910/12151/23, від 10.09.2024 у справі №922/4055/23, від 12.09.2024 у справі №916/2677/23, від 17.09.2024 у справі №915/1377/23 та від 18.09.2024 у справі №916/3864/23, на які також посилається скаржник;
- Верховним Судом у зазначених справах зроблено загальний висновок щодо питання застосування Постанови КМУ №178 від 02.03.2022 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» до договорів, укладених у період дії воєнного стану, зокрема, коли замовником товару за договором виступає військова частина;
- за висновком Верховного Суду, відповідно до частини четвертої статті 4 ЦК України актами цивільного законодавства є, зокрема, постанови КМУ. Якщо постанова КМУ суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.
- оскільки режим застосування нульової ставки не є тотожним режиму звільнення від оподаткування ПДВ, нарахування податкових зобов`язань з ПДВ за правилами, встановленими пунктом 198.5 статті 198 ПК України, постачальником при здійсненні операцій, що оподатковуються за нульовою ставкою ПДВ, не здійснюється;
- норми ПК України не передбачають можливості для платників податку - постачальників здійснювати вибір щодо застосування чи незастосування нульової ставки податку, оскільки застосування установленої діючим законодавством ставки податку є обов`язком, а не правом платника податку;
- як вбачається з предмета та підстав позову, недійсність спірного пункту договору в частині умови про включення до ціни товару суми ПДВ прокурор обґрунтовує тим, що така умова суперечить чинному законодавству, а саме, підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України, Постанови КМУ №178, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсною;
- загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України;
- відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України: особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала;
- аналіз положень наведеної норми дає підстави для висновку, що безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без певної правової підстави;
- частиною другою статті 1212 ЦК України встановлено, що положення глави 83 цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події;
- згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином;
- за змістом положень глави 83 ЦК України для кондикційних зобов`язань, характерним є приріст майна в набувача без достатніх правових підстав; під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту;
- тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19.08.2025 у справі №902/16/24);
- при цьому, хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою договору про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку (див. постанову Верховного Суду від 14.11.2023 у справі №910/2416/23);
- визначення операцій як таких, які підлягають/не підлягають оподаткуванню ПДВ, належить до сфери публічно-правових, а не приватно-правових відносин;
- відтак, обов`язок (або його відсутність) щодо сплати ПДВ не може ставитися в залежність від волевиявлення сторін правочину, з огляду на публічно-правовий порядок правовідносин щодо справляння податків, оскільки знаходиться поза межами регулювання цивільного законодавства та контролюється державою в особі органів доходів та зборів;
- ПК України не є актом цивільного законодавства, а імперативно регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства;
- відповідно до частини першої статті 6 ПК України податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу;
- податок на додану вартість, визначений в підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 ПК України, є непрямим податком, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу. Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (підпункт "а" пункту 185.1 статті 185 ПК України);
- згідно з пунктом 185.1 ПК України об`єктом оподаткування ПДВ є операції з продажу товарів (робіт, послуг) на території України (як резидентами так і нерезидентами), ввезення товарів та послуг (включаючи оренду) та, відповідно, вивезення товарів та послуг за межі митної території України. Згідно того ж ПК України ставки ПДВ можуть бути 0 %, 7 % та 20 % від бази оподаткування;
- відповідно до пункту 200-1.5 статті 200-1 ПК України з рахунку платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість перераховуються кошти до державного бюджету в сумі податкових зобов`язань з ПДВ, що підлягає сплаті за наслідками звітного податкового періоду, та на поточний рахунок платника податку за його заявою, яка подається до контролюючого органу у складі податкової звітності з ПДВ, у розмірі суми коштів, що перевищує суму задекларованих до сплати до бюджету податкових зобов`язань, та суми податкового боргу з податку;
- згідно з пунктом 200-1.6 статті 200-1 ПК України за підсумками звітного податкового періоду відповідно до задекларованих у податковій декларації результатів платником проводиться розрахунок з бюджетом у порядку, визначеному статтями 200 та 209 Податкового кодексу України;
- відповідно до пункту 19 Порядку електронного адміністрування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №569 (далі - Порядок №569), за підсумками звітного (податкового) періоду відповідно до задекларованих у податкових деклараціях з податку результатів діяльності, а також у разі подання уточнюючих розрахунків до податкової декларації з податку, платником податку проводиться розрахунок з бюджетом у порядку, визначеному статтею 200 ПК України;
- у разі недостатності коштів на електронному рахунку платника податку для сплати до бюджету узгоджених податкових зобов`язань платник податку у строки, встановлені ПК України для самостійної сплати податкових зобов`язань, перераховує на електронний рахунок необхідні кошти з поточного рахунка (пункт 22 Порядку №569);
- згідно з пунктом 20 Порядку №569 для перерахування до бюджету сум узгоджених податкових зобов`язань відповідно до поданої податкової декларації з ПДВ Державна податкова служба не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення граничного строку, встановленого ПК України для самостійної сплати податкових зобов`язань, надсилає Державній казначейській службі реєстр платників податку, в якому зазначаються найменування або прізвище, ім`я та по батькові платника податку, податковий номер або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб - підприємців, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією (за наявності) та номером паспорта), індивідуальний податковий номер платника податку, звітний (податковий) період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету;
- ввідповідно до пункту 5 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) бюджетна система України - сукупність державного бюджету та місцевих бюджетів, побудована з урахуванням економічних відносин, державного і адміністративно-територіальних устроїв і врегульована нормами права;
- згідно з пунктами 1, 11, 23 частини першої статті 2 БК України бюджет - план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються відповідно органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду. Бюджетні кошти (кошти бюджету) - належні відповідно до законодавства надходження бюджету та витрати бюджету. Доходи бюджету - податкові, неподаткові та інші надходження на безповоротній основі, справляння яких передбачено законодавством України (включаючи трансферти, плату за надання адміністративних послуг, власні надходження бюджетних установ);
- таким чином, податок на додану вартість - це непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем, але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (податковий агент);
- податок на додану вартість складає кошти бюджету у вигляді податкових надходжень;
- досліджені судами наявні у цій справі матеріали (зокрема, зареєстровані в установленому законом порядку та прийняті контролюючим органом податкові накладні та звітні податкові декларації) свідчать про те, що відповідач виконав свої зобов`язання зі справляння до Державного бюджету України спірної суми ПДВ. Докази порушення відповідачем вимог податкового законодавства за спірними господарськими операціями ні сторони, ні прокурор не надали;
- за таких підстав в цьому випадку відсутні підстави стверджувати про порушення інтересів держави внаслідок вибуття з її володіння спірної суми грошових коштів у, оскільки такі кошти були сплачені відповідачем у вигляді податку в дохід Державного бюджету України;
- відтак, у розумінні положень статті 1212 ЦК України відповідач не є кінцевим набувачем спірних грошових коштів, оскільки перерахувало ці кошти до Державного бюджету України у вигляді ПДВ;
- тобто, на час звернення прокурора до суду з цим позовом фактичний володілець грошових коштів не змінився, оскільки набувачем спірного майна (грошових коштів у вигляді ПДВ) є саме Держава Україна;
- за сформованою практикою Верховного Суду, зокрема і в постанові від 14.10.2019 у справі №910/6642/18, із змісту статті 16 ЦК України та завдання господарського судочинства, визначеного у частині першій статті 2 ГПК України, випливає, що, вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити;
- позивач, звертаючись до суду з позовною заявою, на виконання у тому числі приписів статей 13, 74 ГПК України, зобов`язаний довести наявність порушення його прав та законних інтересів, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача;
- тобто на позивача покладається обов`язок довести, яким чином порушується його право або законний інтерес, а суд лише після підтвердження таких доводів може надавати оцінку усім обставинам спірних відносин, оскільки відсутність порушених прав чи інтересів є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, суди мають надавати оцінку щодо можливості поновлення права/захисту інтересу в обраний позивачем спосіб. Подібна за змістом правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.10.2022 у справі №910/11884/24;
- згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;
- з огляду на відсутність підстав стверджувати про порушення в цьому випадку інтересів держави внаслідок вибуття з її володіння спірної суми грошових коштів, оскільки такі кошти були сплачені відповідачем у формі податку в дохід Державного бюджету України, об`єднана палата виснувала про відсутність порушеного права позивача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

8.19. Отже, зі змісту наведеного вище вбачається, що у такій категорії справ як стягнення коштів сплачених у формі ПДВ за договорами, в яких в ціну товару включено 20 %, а не ПДВ за нульовою ставкою, вагомим та ключовим для вирішення спору є встановлення факту сплати відповідачем до Державного бюджету України такого податку, оскільки, з`ясування факту такої оплати/не оплати свідчитиме про порушення/не порушення прав держав і подання прокурором позову в інтересах держави.

8.20. Втім, зі змісту судових рішень у цій справі вбачається, що ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не з`ясовували те чи було сплачено відповідачем ПДВ до Державного бюджету України, отримане ним за Договором, що є вагомим і ключовим для вирішення цього спору, ураховуючи правові висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 17.07.2026 у справі №910/6530/24, та чи порушувалися внаслідок цього інтереси держави. 

8.21. Відповідно до частин першої - п`ятої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

8.22. Згідно з частиною першою статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

8.23. У мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику (пункт 5 частини четвертої статті 238 ГПК України).

8.24. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

8.25. З огляду на викладене, доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження, наявні підстави для скасування оскаржуваної постанови та рішення суду першої інстанції та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

8.26. Верховний Суд вважає не прийнятними доводи, викладені у відзив на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище міркування Верховного Суду, наведені у цій постанові.

8.27. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті, інші доводи касаційної скарги, не впливають на висновок Верховного Суду щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій вказаних вище норм права, та передачі справи на новий розгляд.

8.28. Учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм права при прийнятті оскаржуваної постанови за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли своє часткове підтвердження з огляду на мотиви та міркування, які викладені у розділі 8 цієї постанови. При цьому, Суд, перевірячи доводи Товариства стосовно залишення без змін рішення суду першої інстанції, дійшов висновку, що вказаний судовий акт також слід скасувати, оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права.

9.2. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

9.3. В силу приписів частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

9.4. Ураховуючи, що суд першої інстанції допустив порушення норм права, яке не було виправлене судом апеляційної інстанції, то за таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу Товариства задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

9.5. Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 8 цієї постанови, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

10. Судові витрати

10.1. Розподіл судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, та новий розподіл судових витрат не здійснюється, адже Суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і передає справу на новий розгляд до суду першої інстанції, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання, зокрема, щодо розподілу судового збору.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Піранья-Тех» задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 20.05.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2025 у справі №914/2177/24 скасувати.

3. Справу №914/2177/24 передати на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова 

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов