Постанова
Іменем України

29 липня 2026 року 
м. Київ 

справа № 753/2080/25
провадження № 61-3992св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
стягувачка - ОСОБА_1 ,
боржник - ОСОБА_2 ,
директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2025 року у складі судді: Цимбал І. К., та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Нежури В. А., Невідомої Т. О.,

Історія справи
Короткий зміст скарги

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася зі скаргою на бездіяльність директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, заінтересована особа: ОСОБА_2 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Скарга обґрунтована тим, що на виконанні у Дарницькому ВДВС перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року про забезпечення позову у цивільній справі № 753/7718/21. Постановою від 9 серпня 2021 року виконавче провадження закінчено. Однак, після закінчення виконавчого провадження, не відновлюючи його, 27 лютого 2024 року державний виконавець виніс постанову про зняття арешту з коштів та майна боржника ОСОБА_3 .

Постановою від 20 червня 2024 року № 38 начальник управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Управління) за результатами перевірки встановив, що дії державного виконавця Дарницького ВДВС, а саме винесення постанов про зняття арешту з коштів та майна боржника вчинені у відповідності до вимог законодавства.

13 серпня 2024 року ОСОБА_1 подала на ім`я директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент) скаргу на постанову начальника Управління від 20 червня 2024 року № 38. У відповідь на скаргу отримала лист від 27 вересня 2024 року, у якому повідомлено, що у скарзі не зазначено резолютивної частини виконавчого документа, змісту оскаржуваних рішень та посилання на порушену норму закону саме начальником Управління, тому скарга була розглянута відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

03 грудня 2024 року ОСОБА_1 подала скаргу на постанову начальника Управління в уточненій редакції з урахуванням зауважень, викладених у листі Департаменту від 27 вересня 2024 року. На дану уточнену скаргу отримала лист від 21 січня 2025 року, в якому вказано, що в уточненій скарзі так само не зазначено зміст оскаржуваних рішень та посилання на порушену норм закону саме начальником Управління, а також зазначено про те, що положення статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачають подання уточненої скарги.

В уточненій скарзі від 3 грудня 2024 року були враховані та виправлені всі недоліки, зазначені у листі Департаменту від 27 вересня 2024 року, однак така уточнена скарга безпідставно не була розглянута відповідно до вимог статті 74 Закону України «Про виконавче провадження». Така неправомірна бездіяльність директора Департаменту полягає у тому, що він розглянув уточнену скаргу від 3 грудня 2024 року не у процесуальному порядку, передбаченому статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження», а як звернення. Директор Департаменту повинен був оформити результати розгляду скарги у виді постанови, а не листа.

ОСОБА_1 просила:
визнати протиправною бездіяльність директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, яка полягає у невчиненні процесуальних дій з розгляду скарги від 3 грудня 2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;
зобов`язати директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розглянути скаргу від 3 грудня 2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 у порядку, визначеному статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2025 року узадоволені скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:
скарги не відповідали вимогам статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», тому вони розглядалися відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян»;
ОСОБА_1 проінформовано, що порядок проведення перевірок законності виконавчого провадження визначений розділом ХІІ Інструкції. Згідно з положеннями пункту 7 розділу ХІІ Інструкції, про результати перевірки законності виконавчого провадження виноситься постанова, у якій зазначаються, зокрема, у резолютивній частині - висновок з урахуванням вимог законодавства щодо дій державного виконавця у виконавчому провадженні, у разі оскарження дій (бездіяльності) начальника органу державної виконавчої служби - щодо його дій, визначаються особа, яку зобов`язано вжити заходів щодо усунення порушень законодавства (у разі їх виявлення), особа, на яку покладено здійснення контролю за виконанням цієї постанови. Враховуючи положення пункту 7 розділу ХІІ Інструкції, директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не наділений повноваженнями на скасування постанови начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіонального управління Міністерства юстиції про результати перевірки законності виконавчого провадження;
відповідно до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: 1) найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; 2) повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; 3 реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); 4) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; 5) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; 6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги. Фактично скарги від 13 серпня 2024 року та уточнена скарга від 03 грудня 2024 року, що подана ОСОБА_1 до директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, була подана не в порядку визначеному статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки даним Законом не передбачено подання уточнюючої скарги, крім того зі скарги вбачається, що остання не містить в собі змісту оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону, зокрема в скарзі поданій до директора Департаменту, скаржник описує хід та дії, що були вчинені державним виконавцем, проте посилання які саме порушення мали місце з боку начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві за результатами перевірки з посиланням на норму Закону в скарзі відсутні, а тому суд не вбачає підстав для задоволення скарги.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;
ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 27 листопада 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
установивши, що подана ОСОБА_1 3 грудня 2024 року (уточнена) скарга не відповідає вимогам частини четвертої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», а також що цією нормою не передбачено подання уточненої скарги, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про недоведеність неправомірної бездіяльності директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України під час її розгляду як звернення. Зі змісту скарги (уточненої) від 3 грудня 2024 року убачається, що остання не містить в собі змісту оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності, як і не містить посилання на порушену норму Закону начальником управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Натомість, у скарзі ОСОБА_1 описує хід та дії, що були вчинені державним виконавцем у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, але які саме порушення, на думку скаржника, мали місце в діях начальника Управління скарга не містить. При цьому, стаття 74 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає можливості подання уточнень, доповнень або змін до скарги після її подання. Зміст даної норми Закону вказує на те, що скаржник має подати нову скаргу, якщо не сплив десятиденний строк, або розглядати початкову скаргу;
оскільки скарга ОСОБА_1 не відповідала вимогам статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», у директора Департаменту не виникло процесуального обов`язку щодо розгляду такої скарги в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», що відповідно виключає його бездіяльність;
суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що у скарзі ОСОБА_1 просила директора Департаменту скасувати постанову начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про результати перевірки законності виконавчого провадження, тоді як у відповідності до положень пункту 7 розділу ХІІ Інструкції директор Департаменту не наділений такими повноваженнями;
суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги, правильно встановив обставини справи та надав їм належну правову оцінку.

Аргументи учасників справи

ОСОБА_1 25 березня 2026 року через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року, в якій просила:
скасувати оскаржені рішення;
направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
відмова директора Департаменту ДВС від розгляду скарги у процесуальному порядку, визначеному статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» була б правомірною у двох випадках: або якщо первинна скарга з того самого питання вже була розглянута в процесуальному порядку, або якщо заявником було пропущено процесуальний строк, визначений статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження». Проте первинна скарга від 13 серпня 2025 року була розглянута не в процесуальному порядку, а як звернення. Під час подання уточненої скарги від 03 грудня 2025 року строк не пропущено, оскільки відповідно до підпункту 4 пункту 10-2 Закону України «Про виконавче провадження» на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану;
положення статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» не містять заборони щодо подання уточненої скарги. Директор Департаменту ДВС повинен був враховувати в першу чергу не найменування скарги, а її фактичний зміст. Саме по собі зазначення в найменуванні скарги слова «уточнена» жодним чином не впливало на обов`язки директора Департаменту ДВС щодо розгляду такої скарги;
директор Департаменту ДВС повинен був провести перевірку в процесуальному порядку, визначеному статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження», а при виявленні порушень - відреагувати на них шляхом визначення їх у постанові за результатами перевірки та надання доручення начальнику відділу ДВС, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення певних дій (абзац 4 частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»). Виправлення конкретних недоліків виконавчого провадження № НОМЕР_1, зазначених у скарзі від 03 грудня 2024 року, було цілком можливим у межах визначених законом повноважень директора Департаменту ДВС і жодним чином не залежало від виконання або невиконання помилково заявленої вимоги про скасування постанови начальника Управління.

27 травня 2026 року Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України через Електронний суд подав відзив на касаційну скаргу, який підписаний представником Колесник А. С., в якому просив:
касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення;
ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:
судами правильно встановлено фактичні обставини справи та надано належну правову оцінку спірним правовідносин;
у скарзі відсутні належні посилання на конкретні норми Закону України «Про виконавче провадження», які, на думку заявника, були порушені посадовою особою, а також не наведено змісту оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»;
директор Департаменту ДВС не був наділений процесуальним обов`язком розглядати зазначене звернення в порядку статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»;
директор Департаменту ДВС не наділений повноваженнями щодо скасування постанови начальника управління забезпечення примусового виконання рішень за результатами перевірки законності виконавчого провадження.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі.

01 липня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 12 травня 2026 року зазначено, що наведені у наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: порушення норм процесуального права.

Фактичні обставини

На виконанні у Дарницькому ВДВС перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 27 квітня 2021 року про забезпечення позову у цивільній справі № 753/7718/21, яке 9 серпня 2021 року закінчено.

27 лютого 2024 року державний виконавець у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 виніс постанову про зняття арешту з коштів та майна боржника ОСОБА_3 .

Постановою від 20 червня 2024 року № 38 начальник управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за результатами перевірки установив, що дії державного виконавця Дарницького ВДВС, а саме винесення постанов про зняття арешту з коштів та майна боржника, вчинені у відповідності до вимог законодавства.

13 серпня 2024 ОСОБА_1 подала на ім`я директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України скаргу, у якій просила скасувати постанову начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 20 червня 2024 року № 38 про результати перевірки виконавчого провадження № НОМЕР_1 та зобов`язати начальника Управління провести повторну перевірку матеріалів виконавчого провадження на підставі скарги від 15 квітня 2024 року.

Листом Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 27 вересня 2024 року № 121013/Н-25595/20.3.2 повідомлено ОСОБА_1 про те, що оскільки у скарзі від 13 серпня 2024 року не зазначено резолютивної частини виконавчого документа, змісту оскаржуваних рішень та посилання на порушену норму Закону України «Про виконавче провадження» саме начальником Управління, то звернення від 13 серпня 2024 року розглянуто у відповідності до положень Закону України «Про звернення громадян». Також у листі ОСОБА_1 повідомлено, що начальником Управління, відповідно до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та розділу XII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), проведена перевірка законності матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1, щодо законності вчинення виконавчих дій. За результатами перевірки винесена постанова, якою дії державного виконавця відділу щодо винесення постанов про зняття арешту з коштів та майна боржника визнано такими, що вчинені у відповідності до вимог закону.

03 грудня 2024 року ОСОБА_1 подала до Департаменту уточнену скаргу на постанову начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 20 червня 2024 року № 38, у якій просила скасувати дану постанову та зобов`язати начальника Управління провести повторну перевірку матеріалів виконавчого провадження на підставі скарги від 15 квітня 2024 року.

Листом Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 21 січня 2025 року № 8481/Н-35112/20.3.2 повідомлено ОСОБА_1 про те, що зміст та форма скарги від 03 грудня 2024 року не відповідають вимогам статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», а саме не зазначено змісту оскаржуваних рішень та посилання на порушену норму Закону України «Про виконавче провадження» саме начальником Управління, то скаргу розглянуто як звернення. Крім цього, ОСОБА_1 проінформовано про те, що положеннями статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено подання уточненої скарги.

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм(див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому цим розділом (стаття 447 ЦПК України).

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (статті 447-1 ЦПК України).

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина друга статті 451 ЦПК України).

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин)).

За змістом частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. 

Відповідно до абзацу четвертого частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Згідно з частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначено, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

Систему органів примусового виконання рішень становлять: Міністерство юстиції України; органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (стаття 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Контроль за діяльністю державних виконавців та інших працівників органів державної виконавчої служби здійснюють органи примусового виконання рішень, визначені у статті 6 цього Закону, в порядку, встановленому Міністерством юстиції України (стаття 12 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2026 року у справі № 127/6664/14-ц (провадження № 14-92цс25) зазначено:
«86. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що Закон № 1404-VIII чітко розмежовує контрольні механізми: внутрішній контроль, який здійснюється начальником відділу, якому підпорядкований державний виконавець, або керівником органу державної виконавчої служби вищого рівня(адміністративна скарга); а також зовнішній контроль, який полягає у можливості сторони виконавчого провадження звернутися зі скаргою до суду (судовий контроль).
87. Самостійна ініціатива посадової особи Департаменту ДВС щодо перевірки матеріалів виконавчого провадження, оцінки правомірності дій державного виконавця чи скасування його постанови виходить за межі наданих законом повноважень і є проявом ultra vires («поза межами повноважень»).
88. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що таке тлумачення не обмежує права учасників виконавчого провадження на оскарження дій чи рішень виконавців у межах статті 74 Закону № 1404-VIII і не позбавляє державу ефективного контролю - такий контроль лише має відбуватися у встановленому законом порядку.
89. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що неподання скарги сторони виконавчого провадження унеможливлює правомірність ініціювання перевірки дій державного виконавця будь-якою посадовою особою органів ДВС, зокрема директором Департаменту.[…]
104. Велика Палата Верховного Суду, оцінюючи аргументи сторін у межах доводів касаційної скарги та встановлених судами обставин, керуючись висновками щодо тлумачення статті 74 Закону № 1404-VIII, викладеними у попередніх розділах цієї постанови, констатує, що перевірка законності виконавчого провадження посадовими особами органів державної виконавчої служби не може проводитися з власної ініціативи. Згідно із частиною третьою статті 74 Закону № 1404-VIII такий контроль можливий винятково на підставі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, ініційованого учасниками виконавчого провадження (стягувачем, боржником чи іншими учасниками, визначеними у частині першій статті 14 Закону № 1404-VIII), шляхом подання скарги до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або, у разі оскарження дій начальника відділу, - до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. Закон не наділяє посадових осіб, включаючи директора Департаменту ДВС, правом на самостійні перевірки без зовнішнього імпульсу у виді скарги, оскільки це суперечило б принципам верховенства права, процесуальної дисципліни та захисту прав учасників провадження від довільного втручання. […]
Подання скарги безпосередньо до директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України як керівника найвищого рівня в системі ДВС є допустимим у випадках, коли оскаржуються дії посадових осіб підпорядкованих державних органів, особливо якщо попередні скарги було відхилено, втім стягувач навів нові аргументи чи обставини. Закон не обмежує подання скарг винятково до безпосереднього начальника виконавця, дозволяючи оскарження до вищого рівня для забезпечення ефективного контролю».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі № 175/4964/17-ц (провадження № 61-42780св18) зазначено, що: «стаття 447 ЦПК України передбачає, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Встановивши, що при розгляді скарги ОСОБА_4 від 28 листопада 2017 року виконувачем обов`язків директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Воробйовим О. В. не дотримано вимог Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час розгляду справи), зокрема, належним чином скаргу не розглянуто та про результати її розгляду не повідомлено заявника, що, у свою чергу, призвело до порушення прав останнього, як стягувача у виконавчому провадженні, суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок про задоволення вимог скарги».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2024 року у справі № 2-6510/11 (провадження № 61-4716св24) вказано, що:
«[…] про результати перевірки законності виконавчого провадження виноситься постанова у якій зазначаються: підстави перевірки виконавчого провадження; строки проведення перевірки; у мотивувальній частині - номер виконавчого провадження, реквізити виконавчого документа, дата відкриття виконавчого провадження, державний виконавець, який здійснює (здійснював) виконання, коротко зміст проведених виконавчих дій та їх відповідність вимогам чинного законодавства з посиланням на відповідну норму Закону; у резолютивній частині - висновок з урахуванням вимог законодавства щодо дій державного виконавця у виконавчому провадженні, у разі оскарження дій (бездіяльності) начальника органу державної виконавчої служби - щодо його дій, визначаються особа, яку зобов`язано вжити заходів щодо усунення порушень законодавства (у разі їх виявлення), особа, на яку покладено здійснення контролю за виконанням цієї постанови; строк виконання постанови; коло осіб, яким надсилаються копії постанови; інша необхідна інформація.
Із наведеного слідує, що як про проведення перевірки, так і за результатами перевірки директор Департаменту ДВС МЮ України виносить постанову, незалежно від результату такої перевірки (обґрунтованості чи необґрунтованості скарги), а тому доводи касаційної скарги про те, що директор Департаменту ДВС МЮ України виносить постанову лише у разі скасування постанови або іншого процесуального документу у виконавчому провадженні є помилковими.
Встановивши, що директор Департаменту ДВС МЮ України Кисельов М. Є. всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень не прийняв відповідної постанови про результати розгляду скарги ОСОБА_1, а надав відповідь у вигляді листа, суди дійшли обґрунтованого висновку про доведеність неправомірної бездіяльності директора Департаменту ДВС МЮ України Кисельова М. Є. під час розгляду скарги від 21 серпня 2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_4».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2024 року у справі № 175/1571/15-ц (провадження № 61-4730св23) зазначено, що: «директор Департаменту ДВС МЮ України має право перевірити законність виконавчого провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділі примусового виконання рішень в районі міста Києва управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві, відділах примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень, відділах державної виконавчої служби. Встановивши, що директор Департаменту ДВС МЮ України Кисельов М. Є. всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень не прийняв відповідної постанови про результати розгляду скарги ОСОБА_1, а доручив начальнику Управління Горбатюку Д. Л. надати відповідь на його скаргу, суди дійшли обґрунтованого висновку про доведеність неправомірної бездіяльності директора Департаменту ДВС МЮ України Кисельова М. Є. під час розгляду скарги від 21 червня 2022 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 жовтня 2025 року у справі № 206/1713/22 (провадження № 61-574св24) зазначено, що: «як про проведення перевірки, так і за результатами перевірки директор Департаменту ДВС МЮУ виносить постанову, незалежно від результату такої перевірки (обґрунтованості чи необґрунтованості скарги), а тому доводи касаційної скарги про те, що директор Департаменту ДВС МЮУ України виносить постанову лише в разі скасування постанови або іншого процесуального документа у виконавчому провадженні є помилковими. Встановивши, що виконувач обов`язків директора Департаменту ДВС МЮУ всупереч Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції не виніс відповідної постанови про результати розгляду скарги ОСОБА_1, а надав відповідь у вигляді листа, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність неправомірної бездіяльності виконувача обов`язків директора Департаменту ДВС МЮУ під час розгляду скарги».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина перша статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

У справі, що переглядається:
при зверненні зі скаргою ОСОБА_1 посилалася на те, що в уточненій скарзі від 3 грудня 2024 року були враховані та виправлені всі недоліки, зазначені у листі Департаменту від 27 вересня 2024 року, однак така уточнена скарга безпідставно не була розглянута у відповідності до вимог статті 74 Закону України «Про виконавче провадження». На думку скаржника, неправомірна бездіяльність директора Департаменту полягає у тому, що він розглянув уточнену скаргу від 3 грудня 2024 року не у процесуальному порядку, передбаченому статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження», а як звернення. Директор Департаменту повинен був оформити результати розгляду скарги у виді постанови, а не листа;
при відмові у задоволенні скарги суди послалися на те, що скарга     ОСОБА_1 від 03 грудня 2024 року не відповідала вимогам статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки не містила змісту оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону (в скарзі скаржник описує хід та дії, що були вчинені державним виконавцем, проте посилання які саме порушення мали місце з боку начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві за результатами перевірки з посиланням на норму Закону в скарзі відсутні). Крім того, статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено подання уточнюючої скарги. Тому скарга розглядалася відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян»;
аналіз скарги   ОСОБА_1 від 03 грудня 2024 року свідчить, що вона містила зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону. Так, у скарзі від 03 грудня 2024 року у розділі 3 вказано «рішення начальника управління, яке є предметом оскарження», у розділі 3 викладено «підстави оскарження рішення начальника управління» (а.с.70-74);
тому помилковими є висновок судів про те, що скарга     ОСОБА_1 від 03 грудня 2024 року не відповідала вимогам статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»;
поза увагою судів залишилось те, що як про проведення перевірки, так і за результатами перевірки директор Департаменту ДВС МЮ України виносить постанову, незалежно від результату такої перевірки (обґрунтованості чи необґрунтованості скарги);
суди не врахували, що твердження про те, що статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено подання уточнюючої скарги є проявом надмірного формалізму. Оцінку скарзі належить надавати з огляду на її змістовне наповнення, а не її формальну назву;
суди по суті не розглянули скаргу ОСОБА_1 , не надали оцінки доводам щодо протиправної бездіяльності директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, яка полягає у невчиненні процесуальних дій з розгляду скарги від 3 грудня 2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

За таких обставин оскаржені рішення належить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що: касаційну скаргу належить задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати, а справу передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2025 року, постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року скасувати, а справу передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2025 року та постанова Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко