ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2026 р. | Справа № 520/13544/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Бегунца А.О. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2025, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., м. Харків, повний текст складено 18.11.25 у справі № 520/13544/25
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Харківській області , Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції   
про визнання протиправною та скасування вимоги,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також – позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головне управління ДПС у Харківській області, Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просить суд: 
- визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20.02.2025 року №Ф-1895-2040-У в сумі 8439,63 грн, підписану посадовою особою ГУ ДПС України в Харківській області Гур`євим В`ячеславом;
- стягнути на користь позивача ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС України в Харківській області суми у розмірі 8439,63 грн (фактично стягнутий податковий борг);
- стягнути на користь позивача ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківський ВДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України суми у розмірі 1146,96 грн (фактично стягнутий виконавчий збір).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 у справі № 520/13544/25 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування вимоги - задовольнити частково.
Визнано протиправною та скасовано Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20.02.2025 року №Ф-1895-2040-У в сумі 8439,63 грн, підписану посадовою особою ГУ ДПС України в Харківській області Гур`євим В`ячеславом.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з Головного управління ДПС у Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань витрати на правничу допомогу на користь ОСОБА_1 у сумі 15000,00 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт, зокрема, зазначає, що Харківським окружним адміністративним судом було порушено вимоги ст. 129 Конституції України, ст. 2, 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) та інших норм чинного законодавства щодо законності та обґрунтованості судового рішення. Вказує, що в судовій справі про скасування вимоги на 8448,00 гривень (на час подання позову є скасованою), розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із: складністю справи та виконаними адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом, наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, оскільки фактично слухання не відбувались, судові справи такої категорії є малозначними відповідно до приписів КАСУ, і, на думку апелянта, спілкування зі службовими особами відповідачів достатньо для з`ясування всіх обставин та їх врегулювання, що і відбулось шляхом здійснення скасування вимоги.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів та встановленням усіх обставин у справі. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також – КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в ГУ ДПС як особа, яка проводить незалежну професійну діяльність, з 06.01.2015 по 23.03.2016. Проте за 2017 рік в інтегрованій картці платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі – єдиний внесок) за технологічним кодом бюджетної класифікації 71040000 (далі – ІКП) були наявні нарахування єдиного внеску як особі, яка проводить незалежну професійну діяльність, в розмірі 8448,00 гривень. 
06.12.2019 в ІКП були двічі проведені коригування помилкових нарахувань та зменшені нарахування на загальну суму 16896,00 грн замість 8448,00 гривень.
У зв`язку з виявленням такої помилкової операції - 22.01.2025 ГУ ДПС звернулось до Державної податкової служби України з клопотанням вилучення однієї помилкової операції зменшення нарахувань єдиного внеску від 06.12.2019 в розмірі 8448,00 грн.
Проте вилучення відбулось двох операцій зменшення нарахувань єдиного внеску від 06.12.2019 на загальну суму 16896,00 грн, в результаті чого виникла неправомірна сума заборгованості 8439,63 гривень.
20.02.2025 ГУ ДПС була сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1895-2040 на суму 8439,63 грн, яка узгоджена з платником 11.03.2025, та в подальшому передана до відділу державної виконавчої служби.
15.05.2025 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДПС з заявою щодо зняття помилкових нарахувань єдиного внеску в розмірі 8448,00 грн за 2017 рік, на підставі чого ГУ ДПС був направлений лист до Державної податкової служби України з клопотанням надання відповідного доступу та службова записка від 19.05.2025 за № 428/20-40-24-04-16 до управління по роботі з податковим боргом щодо неправомірності виниклої недоїмки платника.
Станом на 20.05.2025 неправомірна заборгованість ОСОБА_1 в ІКП 71040000 була відкоригована та приведена у відповідність. 
Проте 20.05.2025 до ІКП 71040000 ОСОБА_1 зарахована сплата 8439,63 грн за рахунок стягнення в межах виконавчого провадження за платіжним дорученням № 6608 від 20.05.2025 від відділу державної виконавчої служби.
22.05.2025 до управління по роботі з податковим боргом була направлена службова записка № 449/20-40-24-04-16 щодо відкликання з відділу державної виконавчої служби вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1895-2040 на суму 8439,63 грн, як помилково направлену, та повідомити про повернення стягнутих коштів платнику.
Не погодившись з указаним донарахуваннями позивачка звернулась за захистом своїх прав до суду. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності прийнятої Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 20.02.2025 року № Ф-1895-2040-У в сумі 8439,63 грн, підписану посадовою особою ГУ ДПС України в Харківській області Гур`євим В`ячеславом.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, з огляду на таке.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-V у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:
2) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування;
3-1) органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що формує податкову і митну політику (в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів, єдиного внеску) та забезпечує її реалізацію (центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), та його територіальні органи.
5) мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця;
6) недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону №2464-VI взяття на облік осіб, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.
Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку.
Відповідно до частини 2 статті 5 Закону №2464-VI взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб.
3ідно з пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VI з дня набрання чинності цим Законом платники страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, вважаються платниками єдиного внеску.
Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску (п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464-VI).
Частиною 4 статті 6 Закону №2464-VI передбачено, що у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.
Згідно з частинами 2, 3, 11 статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно з законом.
Статтею 25 Закону №2464-VI передбачені такі заходи впливу та стягнення.
Рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.
Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.
Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
У разі несплати частини суми страхових внесків, що сплачується за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Закону України «Про державну підтримку сільського господарства України», орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної податкової і митної політики, інформує про це платників єдиного внеску.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.
Орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.
Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку.
У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.
Вимога органу доходів і зборів про сплату недоїмки або рішення суду щодо стягнення суми недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом.
За рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.
Сума недоїмки не підлягає списанню, зокрема, у разі укладення з платником єдиного внеску мирової угоди відповідно до вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", крім випадків повної ліквідації юридичної особи або смерті фізичної особи, визнання її безвісно відсутньою, недієздатною, оголошення померлою та відсутності осіб, які відповідно до цього Закону несуть зобов`язання із сплати єдиного внеску.
Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.
Наказом Міністерства доходів і зборів України №449 від 20.04.2015 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 року за №508/26953, затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Розділом VI Інструкції №449 унормований такий порядок стягнення заборгованості з платників:
До платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити у звітності, що подається платником до органів доходів і зборів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.
У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.
Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Орган доходів і зборів веде реєстр виданих вимог про сплату боргу (недоїмки) за формою згідно з додатком 8 до цієї Інструкції.
Після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику.
Після надсилання (вручення) вимоги про сплату боргу (недоїмки) платнику корінець такої вимоги з відміткою про вручення підшивається до справи платника та:
- якщо вимога органу доходів і зборів скасовується чи змінюється судом, підшивається і примірник (копія) рішення суду до справи платника поряд з корінцем від вимоги, щодо якої відбувся судовий розгляд;
- у разі списання боргу (недоїмки) у випадках, визначених статтею 25 Закону, підшивається і копія рішення про списання.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною, якщо:
- сума боргу (недоїмки), зазначена у вимозі, погашається платником, органами державної виконавчої служби або органами Казначейства - у день, протягом якого відбулося таке погашення суми боргу (недоїмки) в повному обсязі;
- орган доходів і зборів скасовує або змінює раніше зазначену суму боргу (недоїмки) внаслідок її узгодження або оскарження - з дня прийняття органом доходів і зборів рішення про скасування або зміну раніше зазначеної суми боргу (недоїмки);
- вимога органу доходів і зборів про сплату боргу (недоїмки) скасовується судом - у день набрання судовим рішенням законної сили;
- борг (недоїмка) списується у випадках, передбачених статтею 25 Закону, в порядку, визначеному пунктами 9-11 цього розділу, - у день прийняття органом доходів і зборів рішення про списання боргу (недоїмки) відповідно до частини сьомої статті 25 Закону;
- є рішення суду на стягнення відповідних сум боргу (недоїмки), що зазначені у вимозі, - у день надходження виконавчих документів до органів державної виконавчої служби або до органів Казначейства.
Суд зазначає, що позивач не отримувала та не могла отримувати податкову вимогу у встановленому законом порядку (поштовим зв`язком, врученням особисто) для її добровільного виконання, оскільки з 24.02.2022 не перебувала у м. Харкові, а з 11.03.2022р. – на території України, має тимчасовий захист в Королівстві Іспанія, де і перебуває наразі.
З огляду на те, що контролюючим органом позивачу податкова вимоги не надсилалась та взагалі не формувалась, суд уважає, що податковим органом здійснено донарахування єдиного внеску в інтегрованій картці платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне не у спосіб, що визначений законами України, а отже, у даному випадку відповідач діяв протиправно.
Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці всіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, указує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Вимога Головного управління ДПС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) від 20.02.2025 року №Ф-1895-2040-У в сумі 8439,63 грн, підписана посадовою особою ГУ ДПС України в Харківській області Гур`євим В`ячеславом, є протиправною та підлягає скасуванню.
Щодо законності та обґрунтованості судового рішення в частині стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 15000,00 грн, колегія суддів зазначає таке.
Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.
Відповідно до частини першої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
За частиною третьою статті 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.
Відповідно до приписів частин 1-5 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Так, частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Виходячи з положень частини 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи. Водночас дії сторони щодо досудового вирішення спору підлягають врахуванню лише у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі “Схід/Захід Альянс Лімітед” проти України” (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19.
Водночас склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21.03.18 у справі № 815/4300/17, від 11.04.18 у справі № 814/698/16, від 18.10.18 у справі № 813/4989/17.
З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано копію договору про надання правової допомоги від 14.05.2025, акт здачі-приймання наданих послуг №1 до договору про надання правової допомоги від 14.05.2025 на суму 26 000 грн, акт здачі-приймання наданих послуг №2 до договору про надання правової допомоги від 14.05.2025 на суму 4 000 грн.
Надані документи дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість.
Дослідивши подані позивачем докази, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку розмір витрат на оплату послуг з професійної правничої допомоги позивачу в сумі 15000,00 грн є суттєво завищеним та таким, що не є співмірним із складністю справи, з виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, оскільки сума, яка заявлена до відшкодування позивачу за надання послуг та виконання робіт з правової (правничої) допомоги, не є належним чином обґрунтованою на предмет і ціну її розміру.
Фактично у межах надання послуг з професійної правничої допомоги позивачу у суді першої інстанції складено тільки два процесуальних документи – позовну заяву та відповідь на відзив.
Водночас колегія суддів ураховує, що позовна заява у цій категорії справ не потребує складних правових досліджень, рішення ухвалено судом першої інстанції в порядку спрощеного провадження, без участі сторін, оскаржувалася вимога про сплату боргу (недоїмки) від 20.02.2025 за №Ф-1895-2040-У на суму 8439,63 грн.
Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти стягнення оплати правничої допомоги у суді першої інстанції. 
Отже, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів, ураховуючи приписи п. 4 ч. 5 ст. 134 КАС України, дійшла висновку, що стягнута судом першої інстанції на користь позивача сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн, не є справедливою та співмірною витратам заявника на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.
Разом з тим, беручи до уваги підтверджений матеріалами справи факт надання адвокатом професійної правничої допомоги позивачу у цій справі, колегія суддів дійшла висновку, що витрати позивача на професійну правову допомогу підлягають стягненню у сумі 2000,00 грн, яка є співмірною зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, значенням справи для сторони, та відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Такий висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду, сформованим у додаткових постановах від 07 лютого 2023 року у справі № 910/20317/21, від 23 січня 2023 року у справі № 755/2587/17.
Згідно з приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на наведені положення процесуального законодавства та встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача правових витрат у сумі 15000,00 грн та прийняти в цій частині постанову, якою стягнути з відповідача на користь позивача 2000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції. В іншій частині у стягненні витрат на професійну правничу допомогу позивачу відмовити. 
Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на оплату правової допомоги, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції у сумі 22647,00 грн, колегія суддів зазначає таке.
Так, представником позивача, у межах надання професійної правничої допомоги позивачу в суді апеляційної інстанції, складено два процесуальні документи - відзив на апеляційну скаргу та письмові пояснення.
Відповідач заперечив проти стягнення оплати правничої допомоги в суді апеляційної інстанції. Зазначив, що в судовій справі про скасування вимоги на 8448,00 гривень (на час подання позову є скасованою), розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із: складністю справи та виконаними адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, оскільки фактично слухання не відбувались, судові справи такої категорії є малозначними відповідно до приписів КАСУ, і, на думку відповідача, спілкування зі службовими особами відповідачів було достатньо для з`ясування всіх обставин та їх врегулювання, що і відбулось шляхом здійснення скасування вимоги та направлення до ВДВС відповідного повідомлення до дати подання позову до суду.
Дослідивши подані заявником докази, колегія суддів уважає, що в даному випадку розмір витрат на оплату послуг адвокатів є дещо завищеним, не є співмірним зі складністю справи та з виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом, наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, оскільки підготовка та представництво інтересів позивача у цій справі не потребувало настільки значного часу для надання адвокатами послуг та виконання робіт з правової (правничої) допомоги позивачу у співвідношенні до гонорару адвоката, а сума, яка заявлена до відшкодування позивачу за надання послуг та виконання робіт з правової (правничої) допомоги, не є належним чином обґрунтованою на предмет її розміру.
Разом з цим, колегія суддів ураховує, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 у справі № 520/13544/25 задоволено частково судом апеляційної інстанції в частині правових витрат на професійну правничу допомогу на суму 2000,00 грн.
Колегія суддів зауважує, що в будь-якому випадку надання правової допомоги щодо вирішення навіть певної (усієї) сукупності питань у апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом. Первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи та нормативно-правової бази. У свою чергу, процедурні питання є типовими, виконання яких потребує більш технічного підходу та не залежить від ціни позову та/або професійного досвіду виконавця.
Написання відзиву на апеляційну скаргу та письмових пояснень у цій справі не вимагало значного обсягу аналітичної роботи чи дослідження додаткових джерел права, оскільки правова позиція позивача вже була сформована та викладена в суді першої інстанції.
Крім того, участь одного адвоката при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що, поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення. 
Вказана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 520/7431/19.
З огляду на наведене, колегія судів дійшла висновку, що розумно обґрунтованими заявлені витрати на професійну правничу допомогу позивача у суді апеляційної інстанції, які підлягають компенсації позивачу за рахунок відповідача, є витрати у сумі 1000,00 грн (2000 : 2).
Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 у справі № 520/13544/25 скасувати в частині стягнення з Головного управління ДПС у Харківській області за рахунок бюджетних асигнувань витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_1 у сумі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн.
Прийняти в цій частині постанову, якою стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ 43983495), витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) у сумі 2000 (дві тисячі) грн.
В іншій частині у стягненні витрат на правову допомогу у суді першої інстанції ОСОБА_1 відмовити.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2025 у справі № 520/13544/25 залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ 43983495), витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ), понесені у суді апеляційної інстанції, у сумі 1000 (одна тисяча) грн.
В іншій частині у стягненні витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя | | Я.В. П`янова
Судді | | А.О. Бегунц   В.Б. Русанова