ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 909/1237/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючої), Бенедисюка І.М. і Власова Ю.Л.,
за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:
позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова група "АРС-Кераміка" - не з`яв., 
відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Спілка забудівників-ІВ" - Шиманська Н.О. - адвокат (ордер від 22.06.2026 АТ № 1142953),

розглянув у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спілка забудівників-ІВ" 
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 14.04.2026
(суддя Малєєва О.В.) та 
постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 
(головуючий - суддя Якімець Г.Г., судді: Бойко С.М. і Бонк Т.Б.) 
у справі № 909/1237/24
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова група "АРС-Кераміка" (далі - ТОВ "Торгова група "АРС-Кераміка", Позивач)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спілка забудівників-ІВ" (далі - ТОВ "Спілка забудівників-ІВ", Відповідач)
про стягнення 4 019 447,01 грн.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 27.07.2026 № 32.2-01/1235 у зв`язку з відпусткою судді Малашенкової Т.М. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 909/1237/24, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Бенедисюк І.М. і Власов Ю.Л.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог

ТОВ "Торгова група "АРС-Кераміка" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ТОВ "Спілка забудівників-ІВ" про стягнення 4 019 447,01 грн заборгованості за договором купівлі-продажу, з яких: 1 679 852,66 грн - основний борг; 1 684 224,23 грн - пеня; 487 384,86 грн - інфляційні втрати та 167 985,26 грн - штраф.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 14.04.2026, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 08.06.2026: 
- позов задоволено частково; 
- стягнуто з ТОВ "Спілка забудівників-ІВ" на користь ТОВ "Торгова група "АРС-Кераміка" 1 679 852,66 грн - заборгованість за поставлений товар, 487 384,86 грн - інфляційних втрат, а також 4 901,37 грн судових витрат; 
- у позові в частині стягнення 1 684 224,23 грн - пені, 167 985,26 грн - штрафу відмовлено. 

Судові рішення мотивовані тим, що Відповідач не здійснив оплату за поставлений товар за видатковими накладними на загальну суму 1 679 852,66 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ТОВ "Спілка забудівників-ІВ" просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 14.04.2026 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.06.2026, а справу № 909/1237/24 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Обґрунтовуючи підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), скаржник посилається на:
- неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права, зокрема, статей 11, 202, 203, 207, 208, 215, 216, 626, 638, 639, 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 58^1, 67, 173, 174, 179, 180, 265 Господарського кодексу України та зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків:
щодо чинності правочину та обов`язковості наявності у правочині підпису сторін, викладених у постановах: Касаційного цивільного суду від 17.12.2025 № 686/32982/23, від 15.09.2025 № 369/7469/21, від 14.09.2023 № 465/4873/20 (провадження № 61-6627св23), від 22.01.2020 № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 227/3760/19-ц;
щодо принципу диспозитивності цивільного процесу, викладених у постановах Верховного Суду від 02.06.2022 у справі № 602/1455/20 (провадження №61-475св22, від 22.07.2021 у справі № 209/3611/19 (провадження № 61-3899св21), від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц, від 04.08.2021 у справі № 910/3372/19, від 13.07.2022 у справі № 916/3307/16; 
щодо належності, достовірності, допустимості доказів, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, постанові Верховного Суду від 11.03.2015 провадження № 6-16цс15; постанові Касаційного господарського суду від 21.10.2020 у справі № 925/594/18;
щодо юридичного обов`язку доказування та принципу змагальності учасників судового процесу, викладених у постанові Касаційного цивільного суду від 20.07.2022 у справі № 703/2284/19, постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, постановах Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20, від 21.07.2021 у справі № 404/3499/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18;
щодо поняття "судові рішення в подібних правовідносинах", викладених у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16, від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц, від 19.05.2020 у справі № 910/719/19;
- порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права (зокрема, статей 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 107, 236 ГПК України), що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкового висновку про наявність між сторонами правовідносин зобов`язального характеру;
- необґрунтоване відхилення судами попередніх інстанцій клопотання скаржника про призначення повторної судової експертизи; 
- встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Доводи іншого учасника справи

ТОВ "Торгова група "АРС-Кераміка" у відзиві на касаційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про безпідставність підстав касаційного оскарження і обґрунтованість рішення судів попередніх інстанцій, і просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанції у розгляді справи з`ясовано й зазначено, зокрема, таке

ТОВ "Торгова група "АРС-Кераміка" (продавець) та ТОВ "Спілка забудівників-ІВ" (покупець) 01.03.2022 укладено договір купівлі-продажу з відстрочкою (далі - Договір), відповідно до умов якого, продавець приймає на себе зобов`язання передати у власність покупця матеріальні цінності (будівельні, оздоблювальні матеріали та інше), а покупець - прийняти та оплатити зазначений товар (пункт 1.1);

Згідно з пунктом 1.2 Договору товар, який передається у власність покупця за даним договором супроводжується наступною документацією: а) видаткова накладна, в якій зазначається перелік, кількість та вартість переданого за договором товару, а також сума, яку продавець повинен за нього сплатити.

Відповідно до пункту 1.4 Договору загальна кількість та вартість товару за поточний рік визначається як сума кількості та вартості товару, отриманого за всіма видатковими накладними за поточний рік.

Кількість та вартість замовленого покупцем відповідно до пункту 2.2 Договору товару зазначається у видатковій накладній, яка оформляється продавцем на ім`я покупця і передається представнику останнього одночасно з передачею замовленого товару (пункт 2.3 Договору).

Згідно з пунктом 2.6 Договору право власності у покупця на товар, який є предметом договору, виникає з моменту його повної оплати покупцем. Фактична передача товару відбувається на складі продавця, якщо сторони не домовляться про інше за видатковою накладною, підписаною покупцем (уповноваженою особою покупця). Видаткові документи засвідчуються, за наявності, круглими печатками або відповідними штампами (зразки яких надаються сторонами) сторін та підписами уповноважених осіб, які здійснюють операції з приймання-передачі товару.

Пунктами 2.7, 2.8 Договору передбачено, що розрахунки за договором здійснюються у національній валюті України гривні в безготівковий формі. Товар, що переданий покупцеві за договором, повинен бути повністю сплачений не пізніше 30 календарних днів з моменту фактичної передачі покупцю товарy.

Відповідно до пункту 4.3 Договору за порушення терміну розрахунку з продавцем, передбаченого пунктом 2.8 Договору, покупець сплачує на користь останнього пеню в розмірі 0,5% від суми заборгованості за договором за кожний день прострочення, починаючи з першого дня такого прострочення, а також штраф у розмірі 10% від суми заборгованості. При цьому пеня нараховується протягом всього часу існування заборгованості.

Судом встановлено, що від продавця договір підписав Бойко І.Я., підпис якого засвідчено круглою печаткою позивача; від покупця договір підписано не вказаною особою, підпис якої засвідчено круглою печаткою відповідача. Повноваження Бойко І.Я. підтверджуються наданою позивачем довіреністю.

Крім цього, судами встановлено, що Позивач, як постачальник, передав, а Відповідач, як отримувач, прийняв товар на загальну суму 1 679 852,66 грн, за видатковими накладними від 29.04.2022 № 202/3 на суму 438 204,10 грн, № 203/3 на суму 518 029,00 грн, № 210/3 на суму 338 488,30 грн, № 211/3 на суму 385 131,26 грн.

Підстава передачі товару у цих накладних вказана "Розхід накладна 202 (29.04.2022","Розхід накладна 203 (29.04.2022)", "Розхід накладна 210 (29.04.2022)", "Розхід накладна 211 (29.04.2022)".

У всіх накладних у графі "Отримав(ла)" міститься підпис, засвідчений круглою печаткою Відповідача, прописом написано "ОСОБА_1." (директор Відповідача). Також надруковано "довіреність сер. № від 29.04.2022".

Докази оплати товару за видатковими накладними від 29.04.2022 №№ 202, 203, 210, 211 на суму 1 679 852,66 грн. у матеріалах справи відсутні. 

Претензією від 03.10.2023 Позивач просив Відповідача оплатити заборгованість в сумі 1 679 852,66 грн протягом 7-ми днів з моменту отримання претензії. В претензії міститься посилання на Договір та видаткові накладні від 29.04.2022 №№ 202, 203, 210, 211.

Листом від 13.10.2023 Відповідач просив Позивача надати копії документів, а саме: Договору, видаткові накладні, а також товаро-транспортні накладні. 

У грудні 2024 року ТОВ "Торгова група "АРС-Кераміка" звернулося до суду з цим позовом про стягнення з ТОВ "Спілка забудівників-ІВ" 4 019 447,01 грн заборгованості за Договором та видатковими накладними від 29.04.2022 №№ 202, 203, 210, 211, копії яких були додані до позовної заяви, з яких: 1 679 852,66 грн - основний борг; 1 684 224,23 грн - пеня; 487 384,86 грн - інфляційні втрати та 167 985,26 грн - штраф.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, стверджував, що жодних договірних зобов`язань та господарських операцій між сторонами не існує, Договір не укладав, а товар за вказаними позивачем видатковими накладними від 29.04.2022 не отримував; підписи на спірному Договорі та видаткових накладних від імені покупця виконані не директором Відповідача, а невідомою особою.

Відповідно до висновку експерта від 26.09.2025 № 2797-Е, складеного судовим експертом Савчук О.Ю., за результатами проведення судово - почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 14.05.2025, встановити ким, самим ОСОБА_1 чи іншою особою, виконано підписи від його імені, розташовані у розділі "Підписи сторін" в рядку "за покупця" на зворотній стороні другого аркуша договору купівлі-продажу з відстрочкою від 01.03.2022, а також підписи від його імені, розташовані в рядках "Отримав(ла) " видаткових накладних від 29.04.2022 № 211/3, № 202/3, № 203/3; № 210/3, не виявляється можливим з підстав, викладених у дослідницькій частині висновку.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Позивач поставив Відповідачу товар за видатковими накладними від 29.04.2022 № 202/3, № 203/3, № 210/3, № 211/3 на загальну суму 1 679 852,66 грн, а відповідач після його прийняття оплату товару не здійснив. 

Водночас судом встановлено, що поставка товару за вказаними видатковими накладними здійснювалася не на підставі Договору, оскільки в таких накладних не міститься посилання на договір та вказана інша підстава ("розхід накладні"), а умови Договору не передбачають оформлення будь-яких розхідних накладних.

Хоча з висновку експерта від 26.09.2025 № 2797-Е за результатами проведення судово - почеркознавчої експертизи, призначеної судом першої інстанції, не виявляється можливим встановити ким, самим ОСОБА_1 чи іншою особою, виконано підписи від його імені, на Договорі та видаткових накладних від 29.04.2022 № 211/3, № 202/3, № 203/3; № 210/3, однак судами встановлено, що Відповідач не довів, що видаткові накладні підписані не його директором, а всі видаткові накладні містять круглу печатку товариства Відповідача. Саме Відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на видаткових накладних. Відповідач не довів фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само як і не надав доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки. Відтак, у судів попередніх інстанцій були відсутні підстави вважати, що печатка Відповідача використовувалася проти його волі.

Відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Крім того, реальність господарської операції та наявність спірного товару у позивача підтверджується даними внутрішнього бухгалтерського обліку, зокрема картками рахунку 281 ("Товари") за квітень 2022 року, де відображено придбання відповідних ТМЦ у постачальників, їх переміщення на склад у м. Івано-Франківську та подальшу реалізацію Відповідачу. Також факт заборгованості зафіксовано у відомості по рахунку 361 ("Розрахунки з вітчизняними покупцями"), де Відповідач обліковується як боржник на суму 1 679 852,66 грн. Картки рахунків та журнал-ордер є похідними доказами. Вони підтверджують, що господарські операції, оформлені згаданими видатковими накладними, були належним чином відображені в бухгалтерському обліку Позивача, товар був списаний із балансу, а заборгованість відповідача зафіксована в регістрах синтетичного та аналітичного обліку.

Щодо податкового статусу Позивача суд встановив, що на момент здійснення поставки (квітень 2022 року) позивач перебував на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок 2%), що згідно з нормами Податкового кодексу України передбачало призупинення реєстрації платником ПДВ та звільнення від обов`язку реєстрації податкових накладних. Це спростовує доводи Відповідача про неможливість поставки через відсутність зареєстрованих податкових накладних у системі ЄРПН.

Оскільки Відповідач прострочив виконання зобов`язання, Позивач нарахував інфляційні втрати у розмірі 487 384,86 грн за період червень 2022 року - листопад 2024 року. За проведеною судом першої інстанції перевіркою правильності розрахунків позивача встановив, що розрахунки зроблено арифметично і методологічно правильно.

Оскільки судом першої інстанції встановив, що поставка товару відбулася не на підставі Договору, то штрафні санкції не застосовуються, судом відмовлено в позові в частині стягнення 1 684 224,23 грн - пені, 167 985,26 грн - штрафу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Причиною подання касаційної скарги стала незгода відповідача з рішенням судів попередніх інстанції в частині стягнення з нього заборгованості за поставлений товар за видатковими накладними від 29.04.2022 №№ 202, 203, 210, 211 в сумі 1 679 852,66 грн та інфляційних втрат у розмірі 487 384,86 грн. 

Як неодноразово наголошував Верховний Суд, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Колегія суддів також враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19. Так, за висновками Суду задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; від 25.04.2018 у справі № 925/3/17; від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16; від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц; від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц; від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц та № 522/2110/15-ц; від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Касаційне провадження у даній справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

У справі № 686/32982/23 (постанова від 17.12.2025) розглядався позов про стягнення кредитної заборгованості. Позовна заява обґрунтована тим, що 09.02.2021 за допомогою сервісу online-кредитування (https://cashberry.com.ua), на підставі ID заявки на кредит 3132635, між ТОВ "ФК "Інвест Фінанс" і відповідачем у справі укладено договір про надання споживчого кредиту № 10003132635 шляхом підписання електронним підписом, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 10 000 грн строком на 30 днів та сплатою відсотків за його користування у розмірах, визначених договором. Кредитні кошти були перераховані відповідачу через платіжну систему, що має відповідні ліцензії НБУ, відповідає всім стандартам та вимогам платіжних систем, а також володіє доказами фактичного отримання відповідачем грошових коштів за транзакцією 31289-68420-51763. Відповідач взяті на себе зобов`язання за умовами договору не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість. Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про те, що оспорюваний відповідачем кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України "Про електронну комерцію", а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України "Про захист прав споживачів", та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним такого договору.

Справа № 369/7469/21 (постанова від 15.09.2025) розглядалася про визнання правочинів недійсними та визнання права власності на нерухоме майно. Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що доказів, які б підтверджували що оплатний договір купівлі-продажу нерухомого майна є фіктивним та укладеним без мети настання реальних наслідків, позивачкою не надано, дійшли обґрунтованого, на думку Верховного Суду, висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

У справі № 465/4873/20 (постанова від 14.09.2023) розглядався позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами відсутність у неї волевиявлення на підписання спірного договору купівлі-продажу квартири та не отримання нею коштів за договором.

У справі № 674/461/16-ц (постанова від 22.01.2020) розглядався спір про визнання недійсним договору поруки. Верховний Суд скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій не погодився з їх висновками, що позивач не підписував договір поруки і це свідчить про відсутність вільного волевиявлення позивача на укладення оспорюваного договору. Оскільки недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання у випадку недодержання письмової форми встановлена законом і цей правочин є нікчемним, а тому позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту прав і у задоволенні позову необхідно відмовити.

У справі № 227/3760/19-ц (постанова від 26.10.2022) позивачка звернулася з вимогою про визнання недійсним договору оренди (майнового найму) нежитлового приміщення, мотивованою тим, що її син орендодавець цей договір не підписував, його умови не погоджував. Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в позові з підстав обрання позивачкою неефективного (неналежного) способу захисту. 

У справі № 602/1455/20 розглядався спір про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

У справі № 209/3611/19 розглядався позов про визнання протиправним та скасування рішення державного нотаріуса Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на квартиру за ТОВ "Кредитні ініціативи".

Справа № 438/1673/13-ц розглядалася про становлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, поділ спільного сумісного майна подружжя, стягнення грошової компенсації.

У справі № 910/3372/19 розглядався спір про скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко Ольги Вікторівни про реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літ. "А", насосна станція № 4, загальною площею 2854,4 кв. м по вул. Курганівській, 4 в м. Києві за публічним акціонерним товариством "Київенерго"; визнання недійсним договору купівлі-продажу № 3788 від 15.12.2017; скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Ганни Володимирівни № 38754949 від 15.12.2017 про реєстрацію права власності цього ж майна за ТОВ "ДТЕК Сервіс".

У справі № 916/3307/1 розглядався спір про стягнення заборгованості за неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором про встановлення строкового платного земельного сервітуту.

У цій же справі № 909/1237/24 суди попередніх інстанцій встановивши, що підставою позову є порушення Відповідачем обов`язку щодо оплати поставленого товару за Договором та видатковими накладними від 29.04.2022 №№ 211/3, 202/3, 203/3, 210/3, які були додані до позовної заяви, встановивши факт передачі товару Відповідачу за даними видатковими накладними, які містять усі обов`язкові реквізити первинного документа, засвідчені підписом у графі "Отримав(ла)" та відбитком круглої печатки Відповідача, кваліфікували правовідносини сторін як відносини поставки (купівлі- продажу) та застосувавши статті 11, 202, 207, 526, 626, 692, 712 Цивільного кодексу України, а також статтю 625 ЦК України в частині інфляційних втрат, дійшли висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. 

Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом апеляційної інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Натомість, встановлені судами у цій справі обставини, свідчать про неподібність правовідносин які склалися у цій справі до правовідносин у справах наведених скаржником.

Щодо посилання у касаційній скарзі на неврахування висновків Верховного Суду стосовно застосування, зокрема, статей 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91 ГПК України щодо належності, достовірності, допустимості доказів, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, постанові Верховного Суду від 11.03.2015 провадження № 6-16цс15; постанові Касаційного господарського суду від 21.10.2020 у справі № 925/594/18; щодо юридичного обов`язку доказування та принципу змагальності учасників судового процесу, викладених у постанові Касаційного цивільного суду від 20.07.2022 у справі № 703/2284/19, постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, постановах Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20, від 21.07.2021 у справі № 404/3499/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, Верховний Суд зазначає наступне.

Неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.

Водночас для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваних судових рішеннях, скаржник має навести не особисті міркування щодо незаконності та необґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться у рішеннях, не свідчить про їх незаконність.

У цьому випадку наведені скаржником цитати з постанов Верховного Суду у наведених справах по суті є констатацією норм процесуального права; оцінка доказів у наведених справах здійснена судами з урахуванням обставин справ та сукупності наявних у них доказів. Отже, вони не можуть бути покладені у заперечення висновків судів першої та апеляційної інстанцій у справі, що переглядається, які ґрунтуються на оцінці судом іншої сукупності наявних у ній доказів та за іншого предмета доказування.

Доводи скаржника в цій частині стосуються заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, спростування здійсненої ними оцінки доказів у справі. 

З огляду на викладене, посилання скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах, на які посилається скаржник, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи, адже судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постанові Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Отже, Верховний Суд, враховуючи мотиви, наведені вище, дійшов висновку про закриття касаційного провадження у справі з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Щодо іншої заявленої підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України (з посиланням на пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 310 ГПК України), колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначає таке.

Відповідно до положень статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За змістом пункту першого частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частиною першою статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як визначено пунктом 2 частини першої статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно з частиною першою статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, суб`єкти господарської діяльності можуть укладати господарські договори, в тому числі договори поставки, у письмовій формі як шляхом складення єдиного документа за підписом обох сторін, так й у спрощеній формі на підставі видаткових накладних, які у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку та ЦК України, є первинними документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її здійснення та засвідчують факт поставки товару, відтак є підставою виникнення у сторін зобов`язань, зокрема обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 30.11.2022 у справі №916/36/22.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у цій справі наявні ознаки правовідносин, які виникли шляхом підписання видаткових накладних. 

Судами попередніх інстанцій, встановлено, що Позивач, як постачальник, передав, а Відповідач, як отримувач, прийняв товар загальною вартістю 1 679 852,66 грн, на підставі видаткових накладних від 29.04.2022: № 202/3 на суму 438 204,10 грн, № 203/3 на суму 518 029,00 грн, № 210/3 на суму 338 488,30 грн, № 211/3 на суму 385 131,26 грн, однак, Відповідач після прийняття такого товару не здійснив його оплату.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що із залучених до матеріалів справи копій видаткових накладних вбачається, що останні містять усі обов`язкові реквізити первинного документа, засвідчені підписом у графі "Отримав(ла)", де прописом зазначено прізвище директора Відповідача, та відбитком круглої печатки Відповідача. 

У постанові від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчити про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Судами встановлено, що відповідачем не були надані докази на підтвердження того, що печатка в спірному періоді була загублена, викрадена або в інший спосіб вибула з володіння Відповідача, через що цією печаткою могла протиправно скористатись інша особа. 

Фактично скаржник просить Верховний Суд переоцінити видаткові накладні та інші наявні докази у справі, по-новому вирішити питання про доведеність/недоведеність факту поставки товару. Кожна з цих вимог за своїм змістом є вимогою про встановлення інших фактичних обставин та переоцінку доказів, що прямо заборонено частиною другою статті 300 ГПК України.

Верховний Суд послідовно наголошує, що незгода скаржника з оцінкою доказів та встановленими судами обставинами не є підставою касаційного оскарження і не належить до повноважень касаційного суду. 

Також скаржник з посиланням на пункт 3 частини третьої статті 310 ГПК України зазначає, що суди попередніх інстанцій необґрунтовано відхилили клопотання відповідача про призначення повторної експертизи.

Відповідно до частини другої статті 107 ГПК України за наявності сумнівів у правильності висновку експерта (необґрунтованість, суперечність з іншими матеріалами справи тощо) за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи суд може призначити повторну експертизу, доручивши її проведення іншим експертам.

Отже, повторна судова експертиза призначається з ініціативи суду або за клопотанням учасників процесу, якщо висновок експерта визнано необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або коли він викликає сумнів у його правильності, або за наявності істотного порушення норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Повторну судову експертизу може бути призначено також, якщо є розходження у висновках кількох експертів і їх неможливо усунути шляхом одержання додаткових пояснень експертів у судовому засіданні. Повторну судову експертизу слід доручати іншому експерту (експертам).

Верховний Суд зауважує, що за змістом статті 107 ГПК України призначення додаткової або повторної експертизи є правом суду, а не обов`язком. При цьому, така експертиза може бути проведена, у тому числі за клопотанням учасника справи.

Відповідно до статті 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд зауважує, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Суд першої інстанції ухвалою від 18.02.2026 відмовив у задоволенні клопотання Відповідача, встановивши відсутність сумнівів у правильності висновку № 2797-Е; при цьому судовий експерт у судовому засіданні надав усні пояснення щодо проведеного дослідження та причин, з яких категоричний висновок надати неможливо. Суд апеляційної інстанції розглянув аналогічне клопотання та діяв у межах норм процесуального права. Відмова у задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи була вмотивована відсутністю об`єктивних сумнівів у висновку.

Крім того, Верховний Суд виходить з того, що міра та обсяг, якими обґрунтовує суд свої мотиви, залежить від характеру рішення і перебуває поза межами перевірки Верховним Судом з огляду на приписи статей 300, 310 та частини другої статті 311 ГПК України.

Отже, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Скаржник з посиланням на пункт 4 частини третьої статті 310 ГПК України посилається на те, що картки рахунку 281, журнал-ордер і відомість по рахунку 361, які лягли в основу оскаржуваних судових рішень, не є первинними документами, не доводять ані факт поставки товару Відповідачу, ані факт наявності в останнього заборгованості перед Позивачем. Наведені внутрішні облікові документи створились самостійно Позивачем 04.02.2025 та можуть ним змінюватися без стороннього погодження, а тому є неналежними та недопустимими доказами. 

За положеннями пункту 4 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

З цього приводу, Суд зазначає, що картки рахунку 281 та журнал-ордер по рахунку 361 дійсно є внутрішніми обліковими документами, які лише систематизують інформацію. Проте, судом взято до уваги такі докази у сукупності з іншими, що містяться у матеріалах справи (в тому числі і самими видатковими накладними, які містять всі необхідні реквізити первинного документа: дату, зміст операції, кількісні та вартісні показники, підписи та відтиски печаток); разом з тим, картки рахунків та журнал-ордер є похідними доказами; останні підтверджують, що господарські операції, оформлені згаданими видатковими накладними, були належним чином відображені в бухгалтерському обліку Позивача, товар був списаний із балансу, а заборгованість відповідача зафіксована в регістрах синтетичного та аналітичного обліку.

Наведене повністю спростовує аргумент скаржника на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини третьої статті 310 ГПК України (щодо недопустимості доказів).

Колегія суддів вважає, що доводи скаржника у цій частині спрямовані на додаткову перевірку цих доказів, що з урахуванням частини другої статті 300 ГПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, оскільки за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраним у справі доказам та встановленим на їх підставі обставинам справи.

Крім того, скаржник зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16, від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц, від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 щодо поняття "судові рішення в подібних правовідносинах", а саме скаржник вважає безпідставним посилання судів попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях на постанову Касаційного господарського суду від 09.04.2025 у справі № 916/105/24, яка прийнята за не подібних правовідносин з цією справою.

З цього приводу Суд зазначає, що справа № 916/105/24 розглядалася про стягнення 239 393 доларів США за неналежне виконанням відповідачем зобов`язань за контрактом поставки від 28.05.2014 № 28/05 та додатковою угодою № 1 від 18.05.2015 до цього контракту по поверненню грошових коштів, сплачених позивачем за поставку сільськогосподарської продукції за контрактом, яку відповідач у погоджений сторонами строк не поставив. Заперечення Відповідача щодо подібності цих правовідносин з правовідносинами у справі № 916/105/24 є помилковими з огляду на те, що спірні правовідносини є подібними за змістовим критерієм і посилання судів на постанову Касаційного господарського суду від 09.04.2025 у справі № 916/105/24 не вплинуло на правильність рішення у цій справі. 

Інші аргументи скаржника щодо порушення норм процесуального права в контексті повноти оцінки доказів та встановлення обставин справи підлягають відхиленню як такі, що зводяться до необхідності переоцінки доказів та обставин.

Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, в тій частині, яка узгоджується з вказаними вище міркуваннями Верховного Суду, наведеними у цій постанові.

Ураховуючи наведене у цій постанові крізь призму встановлених обставин справи та мотивів, з яких виходили суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень, з огляду на межі касаційного оскарження колегія суддів дійшла висновку, що підстави касаційного оскарження не знайшли свого підтвердження.

Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicata можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на встановлену Судом неподібність правовідносин які склались у цій справі до правовідносин у справах наведених скаржником, а інші доводи не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій, тому касаційне провадження за касаційною скаргою скаржника в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України - необхідно закрити, а в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України - залишити без задоволення.

Судові витрати

Відповідно до статті 129 ГПК України понесені ТОВ "Спілка забудівників-ІВ" у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції витрати зі сплати судового збору покладаються на ТОВ "Спілка забудівників-ІВ", оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 129, пунктом 5 частини першої статті 296, статтями 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Спілка забудівників-ІВ" на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 14.04.2026 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 у справі № 909/1237/24 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спілка забудівників-ІВ" на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 14.04.2026 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 у справі № 909/1237/24 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 14.04.2026 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.06.2026 у справі № 909/1237/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов