ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 595/387/24	Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 	
Провадження № 11-кп/817/188/26 	Доповідач - ОСОБА_2 	
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України 	  	

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2026 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі: 

Головуючого -        ОСОБА_2  
Суддів -          ОСОБА_3 ,          ОСОБА_4 ,  
за участю 
секретаря ОСОБА_5 
прокурора ОСОБА_6 
обвинуваченого ОСОБА_7 
захисника ОСОБА_8 

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Бучацького районного суду Тернопільської області від 04 березня 2026 року. 

Даним вироком,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Ковалівка Монастириського району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , із вищою освітою, одруженого, інспектора взводу № 2 роти № 1 (безпілотних систем) батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУНП в Тернопільській області, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одна тисяча) грн. 
У справі вирішено питання арешту майна, судових витрат та речових доказів.

Згідно з вироком суду, 12 серпня 2023 року оперуповноважений сектору кримінальної поліції відділення поліції №2 (м. Бучач) Чортківського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 21099», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по вул. Галицькій в м. Бучач Тернопільської області зі сторони м. Івано-Франківськ в сторону центру м. Бучач.
Надалі, близько 07 год. 40 хв., ОСОБА_7 , рухаючись у зазначеному напрямку, в світлу пору доби, з швидкістю не менше ніж 79,5...83,0 км/год в межах населеного пункту м. Бучач Тернопільської області по вул. Галицькій, перевищуючи при цьому встановлену максимально допустиму швидкість 50 км/год, під час здійснення обгону мопеда марки «KYMCO SL» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , поблизу будівлі №185 по вул. Галицькій в м. Бучач допустив зіткнення з вказаним мопедом, водій якого рухався в тому ж напрямку та здійснював маневр повороту ліворуч.
Внаслідок зіткнення водій мопеда марки «KYMCO SL» ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.
У порушення вимог п.п. 12.4, 12.9 б Правил ОСОБА_7 перевищив максимальну допустиму швидкість, зазначену в пункті 12.4 - 50 км/год, та порушення вказаних вимог Правил перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням цієї дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті ОСОБА_9 . 
Разом з тим, ОСОБА_9 своїми діями порушив вимоги п.п. 10.1, 14.3 Правил, що перебувають у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, однак наслідків, визначених Кримінальним кодексом України, не спричинив.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок Бучацького районного суду Тернопільської області від 04 березня 2026 року про засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорукшення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому основне покарання у виді позбавлення волі строком п`ять років, без позбавлення права керувати транспортними засобами. 
На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку 3 роки.
На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Апелянт, не оспорюючи кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини вважає, що призначене покарання не відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність, а вирок суду першої інстанції є незаконним і підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Вказує, що вирок суду в частині призначення покарання не в повній мірі відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України, згідно з яким суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Зазначає, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, та хоча й є не умисним, однак внаслідок його скоєння загинула людина, за таке діяння передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. Однак суд, призначаючи покарання обвинуваченому, застосував норми ст. 69 КК України та призначив більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, тому вирок у частині призначеного покарання є незаконним та необгрунтованим у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Посилається на те, що застосована судом ст. 69 КК України є порушенням принципу верховенства права.
Звертає увагу, що смерть потерпілого ОСОБА_9 є незворотною та непоправною втратою, яка за своєю правовою природою не може бути відшкодована у повному обсязі жодними матеріальними засобами, життя людини визнається найвищою соціальною цінністю, а тому будь-яке грошове відшкодування не здатне ані відновити втрачене благо, ані забезпечити еквівалентність такої втрати. У зв`язку з цим, матеріальні виплати мають виключно компенсаційний характер і спрямовані лише на часткове відшкодування завданої шкоди, зокрема моральної та матеріальної близьким потерпілого, але не можуть розглядатися як повне чи адекватне відшкодування втрати життя особи, що підлягало врахуванню судом першої інстанції.
Вважає, що суд не навів належного мотивування щодо того, які саме обставини були визнані такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим тяжкого кримінального правопорушення, внаслідок якого загинула людина, лише обмежився формальним посиланням на їх існування, не розкривши змісту та не обгрунтувавши, яким саме чином вони впливають на зменшення ступеня суспільної небезпечності діяння.
Наголошує, що з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що обвинувачений вчинив будь-які активні, ініціативні та добровільні дії, спрямовані на сприяння органу досудового розслідування у встановлені істини у справі, а саме по собі визнання вини або надання показань щодо обставин вчиненого не може автоматично свідчити про активне сприяння розкриттю злочину, оскільки така поведінка є реалізацією процесуальних прав обвинуваченого та підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами, отже висновок суду про наявність зазначеної пом`якшуючої обставини є безпідставною, необгрунтованою та не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.
Посилається на те, що ОСОБА_7 під час досудового розслідування показання з приводу обставин ДТП не надав, а зміна його позиції та визнання ним вини відбулися не на засадах бажання допомогти правосуддю, а виключно після отримання висновку судової експертизи від 16.07.2025, яким підтверджено у діях водія ОСОБА_7 невідповідності технічним вимогам п.п. 12.4, 12.9 б ПДР та доведено його вину у інкримінованому діянні, що було спрямоване на штучне створення умов для пом`якшення покарання, а не реальним виявом сприяння правосуддю, тому посилання суду на п.1 ч. 1 ст. 66 КК України, як на обставину, яка пом`якшує покарання, є безпідставним.
Наголошує, що аргументи суду про те, що ОСОБА_7 офіційно працює, є одруженим, має на утриманні двох малолітніх дітей, проживає із батьками пенсійного віку, має міцні соціальні зв`язки, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, щиро покаявся під час допиту в суді, добровільно відшкодував шкоду потерпілій є недостатніми для застосування положень ст. 69 КК України та призначення іншого, більш м`якого виду основного виду покарання, не зазначеного в санкції статті особливої частини КК України, а наведені обставини вказують на істотну диспропорцію між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено.
Зазначає, що застосування положень ст. 69 КК україни та призначення обвинуваченому іншого, більш м`якого виду основного виду покарання, не зазначеного в санкції статті особливої частини КК України, а саме штрафу не є доцільним та ефективним, тому положення ст. 69 КК України в даному випадку застосуванню не підлягають.

Потерпіла ОСОБА_10 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про день та час розгляду справи. Відповідно до її заяви, просить апеляційний розгляд проводити без її участі, в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, в судових дебатах прокурора, який підтримав подану ним апеляційну скаргу, просить її задовольнити, в судових дебатах захисника ОСОБА_8 , в судових дебатах та останньому слові обвинуваченого ОСОБА_7 , які заперечили апеляційну скаргу, просять вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку. 

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено та кваліфікація його дій відповідає фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю зібраних доказів, є обґрунтованими, в апеляції не оспорюються, тому відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Аналізуючи вирок в частині призначеного покарання, колегія суддів вважає, що доводи апелянта щодо не застосування судом закону, який підлягає застосуванню, колегія суддів вважає заслуговують на увагу із наступних підстав. 
Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року (із змінами) “Про практику призначення судами кримінального покарання” із врахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу суди вправі обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочин, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.
Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. 
Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував обставини та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким необережним злочином, щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, поведінку винного, яка свідчить про його прагнення залагодити наслідки скоєного, критичне ставлення до вчиненого, позицію потерпілої висловлену в судовому засіданні про відсутність у неї претензій матеріального характеру, оскільки обвинувачений допомагав їй після смерті чоловіка і допомагає по даний час, повністю відшкодував шкоду, тому просила не призначати йому суворого покарання. 
Суд також врахував дані про особу винного, котрий до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів психіатра, нарколога не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей, проживає із батьками пенсійного віку, офіційно працює, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, з власної ініціативи долучився до лав Збройних сил України, здійснює матеріальну допомогу Збройним силам України, зокрема перерахував грошові кошти у сумі 30000 грн..
З урахуванням наведеного, а також з огляду на відсутність обставин, які обтяжують покарання та наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_7 основного покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, тобто нижче від найнижчої межі, перейшовши до іншого більш м`якого виду покарання у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами. 

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду та вважає обгрунтованими доводи прокурора стосовно неправильного застосування судом першої інстанції кримінального закону, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого із застосуванням ст.69 КК України, з огляду на наступне. 

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, відповідно до ч.2 ст. 286 КК України — порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Як встановив суд, порушення ОСОБА_7 п.п.12.4, 12.9 б ПДР, перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті ОСОБА_9 ..

Смерть потерпілого ОСОБА_9 , що настала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є незворотньою та непоправною втратою, яка за своєю правовою природою не може бути відшкодована у повному обсязі матеріальними засобами. Життя людини визнається найвищою соціальною цінністю, тому будь-яке грошове відшкодування не здатне ні відновити втрачене благо, ні забезпечити еквівалентність такої втрати.
Тому, матеріальні виплати мають виключно компенсаційний характер і спрямовані лише на часткове відшкодування завданої шкоди, зокрема моральної та матеріальної близьким потерпілого, але не можуть розглядатися як повне чи адекватне відшкодування втрати життя особи.
Зазначене підлягало врахуванню судом першої інстанції при оцінці наслідків вчиненого ОСОБА_7 злочину, ступеня тяжкості завданої шкоди.
Ухвалюючи рішення, суд не обґрунтував, чому він вважає, що щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування ним завданого збитку, позиція потерпілої, те, що обвинувачений під час розгляду кримінального провадження долучився до лав ЗСУ та здійснив матеріальну допомогу, є обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, внаслідок якого загинула людина настільки, що це дає підстави перейти до застосування найбільш м`якого виду покарання у виді штрафу, з урахуванням санкції ч.2 ст. 286 КК України, якою не передбачено альтернативних позбавленню волі покарань.

Положеннями ч.1 ст.69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що норми ст.69 КК України є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті встановлення не лише самого існування кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте, у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

В контексті наведених положень, переконливого обґрунтування застосування ст.69 КК, в аспекті реалізації приписів статей 50, 65 КК України, оскаржене судове рішення не містить.

Окрім того, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апелянта, що суд першої інстанції безпідставно визнав наявність обставини, що пом`якшує покарання — активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки не мотивував, у чому полягала активність обвинуваченого та ініцітивність у сприянні правоохоронним органам чи суду.
Саме по собі визнання вини або надання показань щодо обставин вчиненого не може автоматично свідчити про активне сприяння розкриттю злочину, оскільки така поведінка є реалізацією процесуальних прав обвинуваченого та підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами.
Як зазначив ВС у справі №263/15605/17 від 07.04.2021, визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявність такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.
Активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином, однак про таку ініціативу ОСОБА_7 в обвинувальному акті не зазначено.

За таких конкретних обставин вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, колегія суддів вважає, що наявність встановлених в даному випадку пом`якшуючих обставин та його позитивна характеристика після вчинення кримінального правопорушення не вказують на істотне зниження ступеня тяжкості вчиненого ним злочину. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, застосовуючи положення ст.69 КК, не навів переконливих мотивів свого рішення, як і того, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що дорівнює 51000 грн. (п`ятдесят одна тисяча гривень 00 копійок), за вчинення кримінального правопорушення санкція якого передбачає покарання на строк від трьох до восьми років позбавлення волі, буде сприяти досягненню мети покарання, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання, яке не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

Водночас, колегія суддів вважає слушними доводи апелянта щодо призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами та застосування ст. 75 КК із звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
Так, відповідно до ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
При цьому із системного аналізу вимог закону України про кримінальну відповідальність убачається, що крім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням та водночас належним чином умотивувати таке рішення, дослідивши й оцінивши всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що ст. 75 КК застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в пунктах 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у ході призначення покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. 
На переконання колегії суддів, встановлені судом першої інстанції пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття обвинуваченого, добровільне відшкодування ним завданого збитку, офіційно працює, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має на утриманні двох малолітніх дітей, на обліку у лікарів психіатра, нарколога не перебуває, вперше притягується до кримінальної відповідальності, думка потерпілої, є підставою для призначення покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченого санкцією статті обвинуваченння та без позбавлення права керування транспортними засобами.
Окрім того, беручи до уваги, що обвинувачений з власної ініціативи долучився до лав Збройних сил України, має поранення, здійснює матеріальну допомогу Збройним силам України, зокрема перерахував грошові кошти у сумі 30000 грн., враховуючи особу обвинуваченого та відсутність обтяжуючих покарання обставин, колегія суддів приходить до висновку, що наведені пом`якшуючі обставини дають можливість застосувати ст. 75 КК України та звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Помилковим є висновки суду першої інстанції, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, завадить перебувати останньому у лавах ЗСУ, посилаючись на зобов`язання його виконувати покладені на нього обов`язки, оскільки механізм здійснення контролю за поведінкою військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням покладено на командирів (начальників) військових частин (органів військового управління, військових навчальних закладів, установ, організацій) та регулюється Порядком здійснення командирами (начальниками) військових частин (установ) контролю за поведінкою військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 17.09.2020 року №337 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 жовтня 2020 р. за №967/35250 (далі - Порядок). 
Також, ст.14 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що військові частини здійснюють контроль за поведінкою засуджених військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням.
Нагляд за поведінкою осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, протягом іспитового строку здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання засудженого, а стосовно військовослужбовців - командирами військових частин (ч.1 ст.163 Кримінально-виконавчого кодексу України).

Щодо посилання суду першої інстанції на порушення ОСОБА_9 п.10.1,14.3 ПДР, то відповідно до обвинувачення, яке суд визнав доведеним, своїми діями наслідків, визначених Кримінальним кодексом України, потерпілий не спричинив.

Посилання сторони захисту на позицію потерпілої, яка вказала, що шкода їй відшкодована та просила не засуджувати ОСОБА_7 , то слід зазначити, що при призначенні покарання судом враховується думка потерпілої сторони, однак вона не є визначальною.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів,

Ухвалила:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.
Вирок Бучацького районного суду Тернопільської області від 04 березня 2026 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.
Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.286 КК України на три роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік шість місяців.
Відповідно до ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.
Судді