Справа № 369/8322/23
Провадження № 2/369/731/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.07.2026 року         м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючої судді Козак І.А.,
при секретарі судового засідання Кавун Є.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-
ВСТАНОВИВ:
У червні 2023 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кошарський О.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя. 
В обґрунтування позову посилається на те, що 12 травня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було зареєстровано шлюб, актовий запис №715, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.
Від шлюбу у сторін є син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданим повторно Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №2188.
З червня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають окремо. Їх спільний син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком ОСОБА_1 . В листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулася до Солом`янського районного суду Києва з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, справа 760/16390/22. За час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано рухоме та нерухоме майно.
На підставі договору купівлі-продажу квартири від 04 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Фоліс І.А. за реєстровим номером 895, сторонами було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 29 кв.м., житловою площею 9,6 кв.м. Право власності на квартиру було зареєстроване за ОСОБА_2 , що підтверджуються Інформацією з додатку «Реєстр нерухомості» від 02 січня 2023 року та копією договору купівлі-продажу квартири від 04 квітня 2018 року.
Також, за час перебування у шлюбі сторонами було придбано чотири транспортні засоби, які за спільним рішенням також були зареєстровані на ім`я ОСОБА_2 , а саме: транспортний засіб Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_3 , транспортний засіб Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , VIN: НОМЕР_5 , транспортний засіб Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 , транспортний засіб Volkswagen New Beetle, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_8 , VIN: НОМЕР_9 , що підтверджується копіями свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, а щодо транспортного засобу Volkswagen New Beetle, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_10 , також копією договору купівлі-продажу від 23.09.2022.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть дійти згоди щодо поділу спільного сумісного майна в натурі в позасудовому порядку, тому, ОСОБА_1 просить здійснити поділ вказаного майна по 1/2 частин кожному.
При цьому, представник позивача зазначає, що позивачу стало відомо, що після припинення спільного проживання, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 23 вересня 2022 року без його відома та згоди, було продано транспортний засіб Volkswagen New Beetle, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_11 , VIN: НОМЕР_9 , на користь третьої особи, кошти від продажу вона залишила собі.
На адвокатський запит представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кошарського О.В. було надано лист Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області від 18 лютого 2023 року №К-6/аз разом із копією договору купівлі-продажу транспортного засобу від 23 вересня 2022 року. Відповідно до копії вказаного договору продаж автомобіля здійснено ОСОБА_2 за 158 166,00 грн. 
На підставі наведеного представник позивача просив суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на: 
- 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 29 кв.м., житловою площею 9,6 кв.м.;
- 1/2 частку транспортного засобу Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_12 , VIN: НОМЕР_13 , 
- 1/2 частку транспортного засобу Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , VIN: НОМЕР_5 , 
- 1/2 частку транспортного засобу Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 ,
визнати за ОСОБА_2 право власності на:
- 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 29 кв.м., житловою площею 9,6 кв.м.;
- 1/2 частку транспортного засобу Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_12 , VIN: НОМЕР_13 , 
- 1/2 частку транспортного засобу Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , VIN: НОМЕР_5 , 
- 1/2 частку транспортного засобу Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 ,
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 належної йому частки транспортного засобу Volkswagen New Beetle, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_8 , VIN: НОМЕР_9 , в розмірі 79 083,00 грн.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 05.06.2023 року справу передано на розгляд судді Ковальчук Л.М.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.06.2023 року справу відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 
14.08.2023 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Розпаченюка А.С. надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній зазначив, що відповідач, категорично не погоджується із доводами викладеними в позовній заяві та вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне. 
20.02.2017 року між ОСОБА_2 (Покупець) та ОСОБА_4 (Продавець), укладено Попередній Договір купівлі-продажу квартири відповідно до якого сторони зобов`язалися у майбутньому та на визначених цим Договором умовах укласти і належним чином оформити в строк (термін) до тридцятого березня дві тисячі вісімнадцятого року включно, у форсі, яка встановлена чинним в України законодавством, договір купівлі-продажу квартири. Предметом основаного Договору є продаж Продавцем Покупцю однокімнатної квартири, що має наступні характеристики: площа 29 кв.м. будівельний номер АДРЕСА_2 . 
Даний Договір вчинявся за письмової згоди чоловіка ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , викладеного у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борківським А.В. 20 лютого 2017 року за реєстровим №112.
Згідно заяви подружжя про згоду на купівлю та укладення договорів від 20.02.2017 року №112 ОСОБА_1 усвідомлюючи значення своїх дій та діючи добровільно надав письмову згоду ОСОБА_2 на купівлю квартири АДРЕСА_2 , виключно за особисті кошти, тобто за кошти, які належать його дружині на праві особистої власності. Також, вказаною заявою позивач повідомив, що йому відомо, що вищевказана квартира після її набуття ОСОБА_2 у власність, не буде об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто належатиме відповідачу на праві особистої приватної власності.
Щодо поділу транспортних засобів Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_12 , VIN: НОМЕР_13 ; Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , VIN: НОМЕР_5 ; Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 , представник відповідача зазначив, що вказані автомобілі перебувають у користуванні позивача і будь-який доступ відповідача до вказаних транспортних засобів відсутній. Також зазначив, що такий поділ є недоцільним, оскільки в майбутньому це призведе до розголосу між позивачем та відповідачем щодо користування таким майном.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації 1/2 частки транспортного засобу Volkswagen New Beetle, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_8 , VIN: НОМЕР_9 , в розмірі 79 083,00 грн, зазначив, що відповідач наразі немає постійного місця роботи, та її дохід є мінливим, тому зазначену суму коштів відповідач буде сплачувати на користь позивача щомісячно рівними частинами протягом року. Враховуючи наведене, просив суд у задоволені позовної заяви відмовити.
22.08.2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній зазначив, що заперечуючи проти набуття квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у спільну сумісну власність ОСОБА_2 посилалася на те, що при укладенні нею попереднього договору купівлі-продажу 20 лютого 2017 року ОСОБА_1 надав згоду на придбання квартири за її особисті кошти. До відзиву на позов було долучено копію вказаної заяви ОСОБА_1 від 20 лютого 2017 року. Разом з тим, сама лише вказана заява ОСОБА_1 від 20 лютого 2017 року не може бути підтвердженням джерела придбання квартири, а саме, того, що вона була придбана саме за особисті кошти ОСОБА_2 . Посилаючись лише на саму заяву від 20 лютого 2017 року, ОСОБА_2 не навела доводів та не надала будь-яких доказів на підтвердження наявності у неї особистих коштів, за які начебто вона купила квартиру.
Щодо вимог про поділ транспортних засобів Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_14 , VIN: НОМЕР_15 , Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_16 , VIN: НОМЕР_17 , Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_18 , VIN: НОМЕР_19 шляхом присудження кожному із сторін по 1/2 частки у праві власності, то такі вимоги відповідають вимогам ст. ст. 69, 70 СК України. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не змогли поки дійти згоди щодо поділу вказаних транспортних засобів у натурі.
Щодо вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 належної йому частки транспортного засобу Volkswagen New Beetle, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_8 , VIN: НОМЕР_9 , в розмірі 79 083,00 грн, зазначив, що ОСОБА_2 не оспорювала факт продажу вказаного транспортного засобу без дозволу та погодження із ОСОБА_1 , а також ціни продажу - 158 166,00 грн. Заперечення проти вказаних вимог ґрунтуються лише на тому, що у ОСОБА_2 відсутні доходи, які б дозволяли сплатити позивачеві кошти в сумі 79 083,00 грн одним платежем, а тому вона зможе сплатити вказану суму протягом року рівними платежами. Разом з тим, такі доводи є передчасними, оскільки суд на даній стадії не вирішує питання про розстрочення виконання майбутнього рішення суду.
12.09.2023 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Розпаченюка А.С. надійшло заперечення на відповідь на відзив, зазначивши, що позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу на спростування доводів відповідача стосовно майнових прав ОСОБА_2 , як власника нерухомого майна, яке придбане за особисті кошти. Натомість матеріали справи містять лише нотаріальне підтвердження ОСОБА_1 , що квартира, яку позивач включив в список майна яке підлягає поділу між подружжям, придбана за особисті кошти ОСОБА_2 .
Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутної Н.О. щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи від 24.10.2023 року № 465, який проведений відповідно до пунктів 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2023 року, дану справу передано для розгляду судді Волчко А.Я.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.10.2023 року прийнято справу до розгляду та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.05.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутної Н.О. щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи від 06.11.2024 року № 2057, який проведений відповідно до пунктів 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2024 року, дану справу передано для розгляду судді Козак І.А.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.01.2025 року прийнято до розгляду цивільну справу та призначено судовий розгляд.
У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомленні належним чином, раніше на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності останніх. При цьому, у попередніх судових засідання представник позивача заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити.
Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомленні належним чином. Через канцелярію суду від представника відповідача раніше надходила заява про розгляд справи у відсутності відповідача та його представника. Разом з тим. у попередніх судових засіданнях представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Суд, заслухавши пояснення представників, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов наступних висновків.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі N 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі N 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18).
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Згідно із статтею статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Судом встановлено , що у період перебування у шлюбі сторонами було набуто наступне майно: квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 29 кв.м., житловою площею 9,6 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.2018 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , транспортний засіб Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_12 , VIN: НОМЕР_13 , згідно свідоцтва про реєстрацію від 05.06.2020 року, транспортний засіб Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , VIN: НОМЕР_5 , згідно свідоцтва про реєстрацію від 24.10.2019 року, транспортний засіб Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 , згідно свідоцтва про реєстрацію від 11.12.2019 року, транспортний засіб Volkswagen New Beetle, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_8 , VIN: НОМЕР_9 , згідно свідоцтва про реєстрацію від 11.12.2019 року.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути надана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Якщо придбання нерухомості відбувається за особисті грошові кошти, то другий з подружжя має право надати згоду на те, що майно буде придбаватися за особисті кошти в особисту приватну власність, і відобразити цю згоду в умовах договору купівлі-продажу нерухомого майна.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з п. 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч.ч. 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В ст. 76 ЦПК України закріплено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України , та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.06.2018 (справа №711/5108/17) було дано тлумачення статті 60 СК України, згідно якого законом встановлено положення про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 10.07.2024 року у справі № 466/7242/22, постанови Верховного Суду від 30 .07. 2024 року у справі № 522/10944/21 за наявності такої згоди спростовується презумпція спільності майна подружжя.
Представником відповідача 14.08.2023 року разом із відзивом на позовну заяву подано копію Заяви ОСОБА_1 від 20.02.2017 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Борківським А.В., зареєстровано в реєстрі за №112. Відповідно до тексту вказаної заяви «Мені, ОСОБА_1 , відомо, що у відповідності до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини є майно, яке набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто. Тобто вищевказана квартира після її набуття моєю дружиною у власність, не буде об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто належатиме моїй дружині на праві особистої приватної власності.»
Згідно з ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Суд враховує зазначену заяву як належний та допустимий доказ у справі та надає їй оцінку в сукупності з іншими зібраними доказами.
Відповідно до статей 57, 60 СК України визначальним для віднесення майна, набутого під час шлюбу, до особистої приватної власності одного з подружжя є встановлення джерела походження коштів, за рахунок яких таке майно було придбане. При цьому, на майно, набуте подружжям під час шлюбу, поширюється презумпція спільної сумісної власності, яка може бути спростована належними та допустимими доказами.
Як вбачається із нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 20.02.2017 року, останньому було відомо про положення п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України щодо особистої приватної власності одного з подружжя на майно, набуте за час шлюбу за його особисті кошти. Отже, ОСОБА_1 усвідомлював значення своїх дій, діяв добровільно та надав ОСОБА_2 згоду на придбання квартири виключно за особисті кошти останньої. Більше того, у заяві позивачем зазначено, що квартира після її набуття дружиною у власність не буде об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а належатиме дружині на праві особистої приватної власності. 
Таким чином, ще до фактичного укладення договору купівлі-продажу квартири позивач був обізнаний як щодо джерела коштів для її придбання, так і щодо правового режиму майна, яке набуватиме відповідачка, та добровільно погодився з тим, що квартира буде її особистою приватною власністю. 
Водночас позивач, звертаючись до суду з вимогою про поділ квартири, фактично заперечує власне волевиявлення, виражене у письмовій нотаріально засвідченій заяві, однак належних та допустимих доказів того, що на момент придбання квартири зазначені ним у заяві обставини не відповідали дійсності, що квартира фактично придбавалася за спільні кошти подружжя або що відповідачка не мала особистих коштів для її придбання, суду не надано.
Окрім цього, доказів того, що після набуття квартири, сторонами було змінено раніше визначений правовий статус цього майна, суду не надано.
Враховуючи наведене, доводи позивача про те, що сама по собі заява від 20 лютого 2017 року не підтверджує факту придбання квартири саме за особисті кошти відповідачки, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.
Оцінюючи зазначений доказ у сукупності з іншими матеріалами справи, суд виходить із того, що сам факт набуття квартири у період шлюбу за відсутності інших обставин не є безумовною підставою для визнання її об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , хоча і була придбана у період шлюбу сторін, проте не набула статусу об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана за особисті кошти відповідачки, що було відомо позивачу та ним особисто підтверджено у нотаріально засвідченій заяві.
Таким чином, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 57 СК України зазначена квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 та не підлягає поділу між сторонами в порядку статей 69, 70 Сімейного кодексу України.
А тому, позовна вимога в частині визнання за позивачем ОСОБА_1 1/2 частки квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягає.
Щодо вимог про поділ автомобілів, суд дійшов до наступного.
Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами придбано транспортний засіб Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_12 , VIN: НОМЕР_13 , який згідно свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_20 від 05.06.2020 року належить ОСОБА_2 , транспортний засіб Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , VIN: НОМЕР_5 , який згідно свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_21 від 24.10.2019 року належить ОСОБА_2 , транспортний засіб Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 , який згідно свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_22 від 11.12.2019 року належить ОСОБА_2 та транспортний засіб Volkswagen New Beetle, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_10 , VIN: НОМЕР_9 , який згідно свідоцтва про реєстрацію належить ОСОБА_2 .
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України, відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, ураховуючи, що спірний автомобіль набутий у власність в період зареєстрованого шлюбу сторін, він є об`єктом права їх спільної сумісної власності, що також не заперечується відповідачем. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Оскільки сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, що передбачено частиною 2 цієї статті, даний спір повинен вирішуватися судом.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину автомобілів підлягають задоволенню.
Разом з тим, як вбачається з відповіді заступника начальника головного сервісного центру МВС №31/101АЗ-1742-2023 від 27.01.2023 року, автомобіль Volkswagen New Beetle, 2000 року випуску, VIN: НОМЕР_9 , перереєстровано з ОСОБА_2 23.09.2022 ТСЦ №4642РСЦ МВС у Львівській області на ім`я ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, укладеному у ТСЦ №4642/2022/3418642 від 23.09.2022, НСА №855034 виданого від 16.08.2022, довірена особа - ОСОБА_6 , номерні знаки змінено.
Відповідно до п.3 Договору купівлі-продажу №4642/2022/3418642 від 23.09.2022, ціна транспортного засобу Volkswagen New Beetle, 2000 року випуску, VIN: НОМЕР_9 становить 158 166 (сто п`ятдесят вісім тисяч сто шістдесят шість) грн.
Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги письмові пояснення сторін спірних правовідносин, встановлено, що зазначений в позовній заяві автомобіль Volkswagen New Beetle, 2000 року випуску, VIN: НОМЕР_9 було придбано у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, мав статус спільного майна подружжя, відповідачем відчужений на користь іншої особи без узгодження та згоди позивача.
Оспорюваний правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібних побутових правочинів, тому такий правочин потребував згоди позивача як другого із співвласників, та неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною без визначення часток.
Оскільки майно відчужено без згоди позивача як його співвласника, то він бажає отримати компенсацію половини його вартості, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Враховуючи зазначене, суд вважає, що заявником документально підтверджено понесені витрати на правничу допомогу.
Разом з тим,з урахуванням складності справи та виконаних робіт, принципу співмірності та розумності судових витрат, а також те, що позов задоволено частково, суд дійшов висновку про необхідність стягнення витрат на правову допомогу у сумі 14 750 гривень.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 6 710 грн.
Керуючись ст.68-72 СК України, ст. ст. ст. 12, 13, 19, 81, 263-265, 267, 273,354, 355 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя - задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на спільне сумісне майно, а саме: 
- 1/2 частку транспортного засобу Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_12 , VIN: НОМЕР_13 , 
- 1/2 частку транспортного засобу Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , VIN: НОМЕР_5 , 
- 1/2 частку транспортного засобу Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 ,
Визнати за ОСОБА_2 право власності на спільне сумісне майно, а саме: 
- 1/2 частку транспортного засобу Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_12 , VIN: НОМЕР_13 , 
- 1/2 частку транспортного засобу Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , VIN: НОМЕР_5 , 
- 1/2 частку транспортного засобу Volkswagen LT35, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_6 , VIN: НОМЕР_7 ,
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму компенсації за автомобіль Volkswagen New Beetle, 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_8 , VIN: НОМЕР_9 , в розмірі 79 083 (сімдесят дев`ять тисяч вісімдесят три) грн.
У решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 6 710 грн (шість тисяч сімсот десять) грн та витрати на правову допомогу у розмірі 14 750 (чотирнадцять тисяч сімсот п`ятдесят) грн.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_23 , адреса: АДРЕСА_3 .
Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_24 , адреса: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення складено 15 липня 2026 року.

Суддя           Ірина КОЗАК