ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2026 р. | м. Харків | Справа № 922/2360/26

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Жигалкіна І.П. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу 
за позовом | Харківського обласного центру зайнятості, м. Харків в особі Харківської філії Харківського обласного центру зайнятості, м. Харків
до | Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Харківської митниці, м. Харків
про | стягнення 49 918,41 грн
без виклику учасників справи  

ВСТАНОВИВ:

Харківський обласний центр зайнятості в особі Харківської філії Харківського обласного центру зайнятості (надалі - Позивач) звернувся до Господарського суду Харківської області 01 липня 2026 року із позовною заявою про стягнення з Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Харківської митниці (надалі – Відповідач) коштів, що виплачені як допомога по безробіттю ОСОБА_1 у сумі 49 918,41 грн, а також судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 3328,00 грн.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.07.2026 позовну заяву Харківського обласного центру зайнятості в особі Харківської філії Харківського обласного центру зайнятості (вх. №2360/26 від 01.07.2026) залишено без руху, встановлено Позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви не пізніше 10 (десятого) дня з дня отримання ухвали для подання до Господарського суду Харківської області:
- письмових пояснень щодо визначення саме Харківської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України належним відповідачем у даній справі у відповідності до висновків Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 25.07.2024 по справі № 640/31489/21.
- документа, що підтверджує наявність банківського рахунку Позивача.
15 липня 2026 року, в межах строку встановленого судом, представником Харківського обласного центру зайнятості Вовк В.І. подано до суду заяву (вх. №17271) про усунення недоліків позовної заяви, якою виконані вимоги ухвали суду від 06.07.2026.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.07.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №922/2360/26. Постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами; відповідачу, згідно статті 251 ГПК України, встановлено строк 15 днів з дня вручення ухвали для подання відзиву на позов; запропоновано Позивачеві, у відповідності до частини 2 статті 251 ГПК України, в строк 10 днів подати до суду відповідь на відзив з дня його отримання; повідомлено сторони, що додаткові письмові докази, висновки експертів, клопотання, заяви та пояснення можуть бути подані ними до суду у строк до 19.08.2026 р.
22 липня 2026 року представником Харківської митниці Кухарєвою І.А. подано до суду заяву (вх. №17959), в якій просить суд застосувати положення про позовну давність до вимог про стягнення з Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Харківської митниці про стягнення коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 у сумі 49 918 грн 41 коп та відмовити у задоволенні позовних вимог Харківському обласному центру зайнятості в особі Харківської філії Харківського обласного центру зайнятості до Харківської митниці про стягнення з Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Харківської митниці коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 у сумі 49 918 грн 41 коп. та суми судового збору у розмірі 3 328 грн 00 коп в повному обсязі у зв`язку зі спливом позовної давності.
24 липня 2026 року представником Харківського обласного центру зайнятості Вовк В.І. подано до суду заперечення (вх. №18161) на заяву Харківської митниці про застосування позовної давності, в яких просить суд відмовити у задоволенні заяви Харківської митниці про застосування положення про позовну давність.
30 липня 2026 року, в межах строку встановленого судом, представником Харківської митниці Кухарєвою І.А. подано до суду відзив на позовну заяву (вх. №18654), в якому проти заявленого позову заперечує у повному обсязі, вважає його безпідставним, необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню з підстав наведених у відзиві на позов та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог Харківському обласному центру зайнятості в особі Харківської філії Харківського обласного центру зайнятості до Харківської митниці про стягнення з Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Харківської митниці коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 у розмірі 49 918 грн 41 коп. та суми судового збору у розмірі 3 328 грн в повному обсязі.
30 липня 2026 року, в межах процесуального строку, представником Харківської митниці Кухарєвою І.А. подано до суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (вх. №18655), в якому просить суд здійснювати розгляд справи № 922/2360/26 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
04 серпня 2026 року, в межах строку встановленого судом, представником Харківського обласного центру зайнятості Вовк В.І. подано до суду відповідь на відзив (вх. №18944), в якій останній вважає наведені у відзиві на позовну заяву доводи необґрунтованими та такими, що не спростовують заявлених позовних вимог з підстав наведених у відповіді на відзив, а отже просить суд задовольнити позовну заяву Харківського обласного центру зайнятості в особі Харківської філії Харківського обласного центру зайнятості до Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Харківської митниці у повному обсязі.
Ухвалою від 04.08.2026 судом задоволено клопотання (вх. №18655 від 30.07.2026) Харківської митниці про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та призначено судове засіданні на "27" серпня 2026 р. о 12:15. 
Представник Позивача у судовому засіданні позовні вимог підтримує у повному обсязі, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Представник Відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечує з підстав викладених у відзиві. 
Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.
Такі принципи господарського судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі, реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення (відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №909/595/21).
Згідно з ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Разом з тим, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Проте, Господарський суд Харківської області продовжує здійснювати правосуддя.
Згідно з ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.
При цьому, відповідно до Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
Наказом Голови Верховного Суду від 04.03.2022 також визначено, що запровадження воєнного стану на певній території є поважною причиною для поновлення процесуальних строків.
Отже, виходячи з нормативних актів, які були прийняті, режим роботи кожного конкретного суду визначається окремо, з урахуванням ситуації, що склалась у регіоні, суд у випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів, оперативно приймає рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ при цьому уникаючи надмірного формалізму.
Також, суд звертає увагу на те, що розумність строків розгляду справи судом є одним із основних засад (принципів) господарського судочинства (пункт 10 частини третьої статті 2 ГПК України).
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) неодноразово вказував на необхідність дотримання принципу розумності тривалості провадження.
Так, у рішення "Вергельський проти України" ЄСПЛ вказав, що розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів.

На підставі вищевикладеного, суд звертає увагу, що враховуючи наявність загрози, у зв`язку зі збройною агресією збоку рф, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, постійні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, наявної беззаперечної та відкритої інформації щодо постійних обстрілів міста Харкова та Харківської області (керованими боєприпасами, КАБ, С-300 та інш., що може повністю покривати місто Харків, будь-який район, навіть населені пункти Харківської області), відсутність електроенергії у зв`язку з пошкодженням обладнання, після масованих ракетних обстрілів росії (майже знищено всі основні енергетичні об`єкти, які живлять місто), пошкодження будівлі, де розміщений суд, а отже призвело до певних перебоїв у роботі, таким чином суд був вимушений вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи встановленого ст. 248 ГПК України, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.

Суд приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів, надано достатньо часу для підготовки до судового розгляду справи.
В ході розгляду даної справи Господарським судом Харківської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Суд зазначає, що ним були здійснені заходи щодо належного повідомлення всіх учасників процесу стосовно розгляду справи та надання до суду відповідних доказів, заперечень (за наявності), щодо вказівки на незгоду з будь-якою із обставин викладених у вимогах сторони процесу.
Крім цього, процесуальні документи щодо розгляду даної справи офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua) та знаходяться у вільному доступі.
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.
Згідно з частиною 3 зазначеної статті судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.
Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.
Згідно з ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Розгляд справи відбувається у розумний строк, тривалість якого обумовлюється введенням в Україні за указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, воєнного стану через військову агресію Російської Федерації проти України.

Таким чином, вбачається, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.
Суд зазначає, що з боку Відповідача було надано відзив (вх. № 18654) у якому Харківська митниця проти заявленого позову заперечує у повному обсязі, вважає його безпідставним, необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, оскільки на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2021 по адміністративній справі № 520/17013/21 наказом Харківської митниці від 14.02.2022 № 2-о «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 » наказ Слобожанської митниці Держмитслужби від 06.08.2021 № 330-о «Про звільнення ОСОБА_1 » скасовано та з 11.08.2021 ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника відділу митних компетенцій, а також виплачений в повному обсязі середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.08.2021 по 09.12.2021 у розмірі 70 382 грн 55 коп.
Стосовно повернення Харківському обласному центру зайнятості суми допомоги по безробіттю в розмірі 49 918 грн 41 коп., виплаченої ОСОБА_1 , зазначає, що Харківська митниця є бюджетною установою та повністю фінансується з Державного бюджету України. Згідно з Бюджетним кодексом України та Порядком казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.01.2013 за № 130/22662, Харківська митниця здійснює усі розрахункові операції через Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області.
Згідно з підпунктом 15 пункту 2.6 глави 2 Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 № 333, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.03.2012 за № 456/20769, визначено, що відшкодування роботодавцем суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду здійснюються за кодом 2800 «Інші поточні видатки».
Відповідно до Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228 Харківською митницею на початку кожного року складається та направляється на затвердження головному розпоряднику коштів щорічний кошторис.
Харківська митниця зазначає, що її кошторисом на 2026 рік не передбачені видатки на відшкодування Харківському обласному центру зайнятості в особі Харківської філії Харківського обласного центру зайнятості до Харківської митниці про стягнення з Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Харківської митниці коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 у сумі 49 918 грн 41 коп.
Відповідач вважає, що стягнення з Харківської митниці на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та Харківському обласному центру зайнятості в особі Харківської філії Харківського обласного центру зайнятості коштів, виплачених як допомога по безробіттю за аналогічний період буде вважатися подвійним стягненням за рахунок бюджетних коштів Харківської митниці.
Положеннями частини 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Так, суд повідомив учасників справи, що після заслухання представників стороні судом буде ухвалено рішення в межах розгляду справи у порядку спрощеного провадження.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

27 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського міського центру зайнятості (з 15.12.2022 – Харківська філія Харківського обласного центру зайнятості), де на підставі поданих ним заяв про надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги по безробіттю, наказом від 02.09.2021 НТ 210902 йому було надано статус безробітного з 27.08.2021 та призначено виплату допомоги по безробіттю в межах та на підставі законодавства про зайнятість населення та про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття. 
Відповідно до п.п.1, 3, 4 ст. 22, п. 3 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 06 квітня 2020 року № 624, ОСОБА_1 у період з 11.09.2021 по 13.02.2022 виплачено допомогу по безробіттю у сумі 49 918 грн. 41 коп. 
Перебував на обліку у статусі безробітного з 27.08.2021 по 13.02.2022. Припинено реєстрацію ОСОБА_1 з 14.02.2022 (наказом від 14.02.2022 №НТ220214), відповідно до п. 2 ч.1 ст. 45 ЗУ «Про зайнятість населення», у зв`язку з поновленням на посаді ОСОБА_1 на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2021 по справі № 520/17013/21.
Згідно з копії наказу Слобожанської митниці Держмитслужби від 14.02.2022 № 2-0 «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 » на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2021 по справі № 520/17013/21, скасовано наказ Слобожанської митниці Держмитслужби від 06.08.2021 № 330-о «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині звільнення з посади заступника начальника відділу митних компетенцій та поновлено на посаді заступника начальника відділу митних компетенцій Слобожанської митниці Держмитслужби з 11.08.2021.
Відповідно до абз. 10 пп. 1 п. 30 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 вересня 2018 року № 792 (далі – Порядок № 792, який діяв при прийнятті рішень по особі), центр зайнятості припиняє реєстрацію безробітного з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу (розпорядження) про поновлення зареєстрованого безробітного на роботі.
У зв`язку з вищевикладеним, та на підставі абз. 10 пп. 1 п. 30 Порядку № 792, припинено реєстрацію в центрі зайнятості ОСОБА_1 з 14.02.2022 у зв`язку з поновленням на роботі за наказом, на підставі рішення суду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2021 по справі № 520/17013/21 (дата набрання законної сили 10.11.2022) визнано протиправним та скасувати наказ Слобожанської митниці Держмитслужби (ЄДРПОУ: 43332958) № 330-о від 06.08.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 »; зобов`язано поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу митних компетенцій Слобожанської митниці Держмитслужби; присуджено до стягнення з Слобожанської митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.08.2021 по 09.12.2021.
Період виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 співпадає з періодом перебування її у статусі безробітного.
Крім того, Позивач повідомляє, що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 05.04.2023 у справі № 520/17013/21 (справа про поновлення ОСОБА_1 ) у відповідності до ч. 1 ст. 52 Кодексу адміністративного судочинства України у справі здійснено заміну відповідача Слобожанську митницю Держмитслужби його процесуальним правонаступником - Харківською митницею згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 № 895 та наказами Державної митної служби України від 19.10.2020 № 460, від 30.06.2021 № 472.
02 вересня 2024 року з метою досудового врегулювання спору на виконання наказу від 30.08.2024 № 629 Харківського обласного центру зайнятості про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 за рахунок Харківської митниці (ЄДРПОУ 44017626) за період з 11.09.2021 по 13.02.2022 у сумі 49 918 грн. 41 коп. Позивачем здійснено направлення Відповідачу лист – претензію № 17.05-6238 з пропозицією повернути кошти в добровільному порядку. 
Проте Позивачем отримано лист від 03.10.2024 вих. № 7.14-1/10-02/14/6526, за яким Харківська митниця повідомила, що у неї відсутня можливість здійснити повернення коштів виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що кошторисом Харківської митниці не передбачені видатки на повернення матеріального забезпечення установам у разі поновлення працівника на роботі.
На момент подання позовної заяви сума коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 , Відповідачем на рахунок Харківського обласного центру зайнятості не повернута.
Такі обставини, на думку Позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Згідно з частинами 1, 3 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".
Пунктами 2, 6, 8 частини першої статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що суб`єктами страхування на випадок безробіття є застраховані особи, а у випадках, передбачених цим Законом, також члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик; об`єктом страхування на випадок безробіття є страховий випадок, із настанням якого у застрахованої особи (члена її сім`ї, іншої особи) виникає право на отримання матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, передбачених статтею 7 цього Закону; страховий випадок - це, зокрема, подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу.
Частиною першою статті 6 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що застраховані особи мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття.
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" видом забезпечення за цим Законом, серед іншого, є допомога по безробіттю.
За визначенням, наведеним у п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про зайнятість населення", безробітний - це особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.
Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою (у тому числі поданою засобами електронної ідентифікації) у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування (ч. 2 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення").
Відповідно до частини 1 статті 45 Закону України "Про зайнятість населення" реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі: поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили (пункт 2); подання безробітним особисто письмової заяви про зняття його з реєстрації як безробітного або відмови від її послуг (пункт 3).
З наведеним кореспондуються приписи статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", згідно з якими виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі, зокрема, поновлення безробітного на роботі за рішенням суду (пункт 2); подання письмової заяви про відмову від послуг державної служби зайнятості (пункт 10).
Частиною першою статті 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.
Згідно з ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із роботодавця утримуються, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.
Таким чином, положеннями статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.
За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 втратив роботу з незалежних від нього обставин та в установленому законодавством порядку був зареєстрований як безробітний.
Позивач за період з 11.09.2021 по 13.02.2022 здійснив виплату ОСОБА_1 по безробіттю в загальному розмірі 49 918,41 грн (де: 11.09.2021 по 29.09.2021 – 6026,80 грн. (перераховано 24.11.2021); 30.09.2021 по 26.10.2021 – 8298,36 грн. (перераховано 20.12.2021); 27.10.2021 по 24.11.2021 – 9147,64 грн. (перераховано 29.12.2021); 25.11.2021 по 21.12.2021 – 8625,91 грн. (перераховано 21.01.2022); 22.12.2021 по 19.01.2022 – 9283,74 грн. (перераховано 09.02.2022); 20.01.2022 по 13.02.2022 – 8535,96 грн. (перераховано 16.03.2022) на підставі обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".
Також матеріали справи свідчать про те, що призначення, звільнення та поновлення на роботі ОСОБА_1 здійснювалося Відповідачем, який по відношенню до нього є роботодавцем у розумінні частини 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а тому саме на Відповідача покладено обов`язок з відшкодування суми виплаченого матеріального забезпечення на випадок безробіття та вартості наданих соціальних послуг безробітній у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.
Суд відзначає, що обов`язок роботодавця відшкодувати центру зайнятості вартість послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, виникає тільки у тому випадку, коли працівника звільнено незаконно і саме через цю подію застрахована особа втратила заробітну плату і вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.
Положеннями частин 1, 2 статті 8 та частини 6 статті 10 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття створюється для управління страхуванням на випадок безробіття, акумуляції страхових внесків, контролю за використанням коштів, виплати забезпечення та надання соціальних послуг, здійснення інших функцій згідно із цим Законом і статутом Фонду. Він є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією. Функції виконавчої дирекції Фонду виконує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та його територіальні органи, які здійснюють свою діяльність відповідно до Закону України "Про зайнятість населення" та цього Закону.
Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України, є Державна служба зайнятості України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах, а також через міжрегіональні територіальні органи (п.п. 1, 7 Положення про Державну службу зайнятості України, затвердженого Указом Президента України від 16.01.2013 № 19/2013 "Про Державну службу зайнятості України").
З наведених норм законодавства вбачається, що основні функції Фонду, виконувані Державною службою зайнятості України (територіальним органом якої є Позивач у цій справі), мають як владний характер, у тому числі щодо управління страхуванням на випадок безробіття, здійснення контролю за використанням коштів Фонду й застосування в установленому законодавством порядку фінансових санкцій та накладення адміністративних штрафів, так і такий, що не містить владної складової, а спрямований на здійснення виплат матеріального забезпечення та надання соціальних послуг відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".
Такий правовий статус Фонду, визначений наведеними нормами чинного законодавства, дає підстави для висновку про те, що центр зайнятості, діючи як виконавча дирекція Фонду, як юридична особа публічного права, може бути суб`єктом як публічно-правових, так і приватноправових відносин (зокрема під час здійснення виплат матеріального забезпечення та надання соціальних послуг відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття").
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 813/9165/13-а.

Отже з підстав того, що згідно наказу Слобожанської митниці Держмитслужби від 14.02.2022 № 2-0 «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 » на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2021 по справі № 520/17013/21, скасовано наказ Слобожанської митниці Держмитслужби від 06.08.2021 № 330-о «Про звільнення ОСОБА_1 » в частині звільнення з посади заступника начальника відділу митних компетенцій та поновлено на посаді заступника начальника відділу митних компетенцій Слобожанської митниці Держмитслужби з 11.08.2021, Позивачем здійснено виплату ОСОБА_1 допомогу по безробіттю - 49 918,41 грн з 11.09.2021 по 13.02.2022, яка підлягає стягненню з Відповідача як з роботодавця безробітного, поновленого на роботі за рішенням суду.
Аналогічна позиція щодо стягнення виплаченої допомоги по безробіттю з роботодавця викладена в постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 910/12913/17, від 22.03.2018 у справі № 914/913/17 та від 12.07.2018 у справі № 914/586/17.
Оскільки судове рішення про поновлення на роботі встановило факт незаконного звільнення, відповідно, роботодавець має нести відповідальність за негативні наслідки такого звільнення, зокрема - відшкодувати кошти, витрачені на виплату допомоги по безробіттю в зазначений період. У цьому випадку саме Відповідач, як винна сторона, має компенсувати шкоду, заподіяну Позивачу, у частині, яка стосується періоду з 11.09.2021 по 13.02.2022.
Зокрема, відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України №1533-III, у разі поновлення особи на роботі за рішенням суду, з роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг. Тобто, прямо передбачено не лише право Фонду на стягнення, але й обов`язок роботодавця відшкодувати кошти, що були витрачені на виплати безробітному внаслідок незаконного звільнення.
Таким чином, наявність судового рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 є достатньою правовою підставою для стягнення з Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Харківської митниці суми матеріального забезпечення, виплаченої у період до можливого порушення законодавства з боку самої особи.
Доказів повернення Відповідачем вказаної суми допомоги по безробіттю на користь Позивача матеріали справи не містять.

Доводи Відповідача стосовно того, що її кошторисом на 2026 рік не передбачені видатки на відшкодування Харківському обласному центру зайнятості в особі Харківської філії Харківського обласного центру зайнятості до Харківської митниці про стягнення з Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Харківської митниці коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 у сумі 49 918 грн 41 коп. до уваги судом не приймаються, як такі, що не впливають на обставини щодо ухвалення рішення у цій справі.
Статтею 617 Цивільного кодексу України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007).
Зокрема, в Рішенні від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).
Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.
З огляду на зміст статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейський суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні в справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (пункт 26).
ЄСПЛ у пункті 48 рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Бакалов проти України» та в пункті 40 рішення від 18 жовтня 2005 року у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 911/4249/16 відхилила твердження скаржника про відсутність його обов`язку здійснити розрахунок з позивачем за надані особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, телекомунікаційні послуги у період з 01 січня 2015 року до 01 січня 2016 року через те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» не було передбачено кошти на ці видатки, оскільки в особи виникає певне право, а в держави - відповідне цьому праву фінансове зобов`язання не із закону про Державний бюджет України та похідних від нього актів (бюджетний розпис, кошторис тощо), а з нормативно-правових актів, що регулюють відносини між особою та державою в певній сфері суспільних відносин.
Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 3-77гс17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справах № 925/246/17, № 925/974/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 12-46гс18. Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України та Верховного Суду.
Відтак, з урахуванням вимог статті 617 Цивільного кодексу України та правових висновків, викладених в рішеннях Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, у даному випадку, не виправдовує бездіяльність відповідача і не є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Щодо заяви Відповідача про застосування позовної давності, суд зазначає таке.
Заявляючи про сплив позовної давності, Відповідач вказує, що до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, перебіг якої розпочався з моменту припинення реєстрації в центрі зайнятості ОСОБА_1 ) з 15.02.2022. Отже, трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення з Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Харківської митниці коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 . У сумі 49 918,41 грн розпочався у лютому 2022 році та закінчився у лютому 2025 році.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
За приписами частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як убачається із матеріалів справи, факт поновлення ОСОБА_1 на посаді відбулося згідно наказу Слобожанської митниці Держмитслужби від 14 лютого 2022 року № 2–о. 
При цьому рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2021 набрало законної сили лише 10.11.2022. А ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 05.04.2023 у справі №520/17013/21 здійснено процесуальну заміну відповідача його правонаступником — Харківською митницею.
Суд погоджується з твердженням Позивача, що для визначення початку перебігу позовної давності має значення не лише факт настання певної події, а й момент виникнення у позивача права на судовий захист, тобто наявність усіх юридичних фактів, необхідних для звернення з відповідною вимогою, посилаючись на абзац сьомий частини першої статті 34 та частини четвертої статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» право Фонду на стягнення виплаченого матеріального забезпечення виникає саме у разі поновлення працівника на роботі за рішенням суду. Дана позиція підкріплюється висновком Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16.02.2024 у справі №902/1331/22 наголосила, що обов`язковою передумовою застосування статей 34, 35 Закону №1533-III законодавець визначив саме поновлення особи на роботі за рішенням суду.
Так, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), також наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.
Як передбачено ст. 257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ).
Водночас суд враховує, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12.03.2020 на всій території України був встановлений карантин, який неодноразово продовжувався та був відмінений 30.06.2023 (постанова КМУ № 651 від 27.06.2023 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).
Правові позиції щодо перебігу позовної давності у вказаний період неодноразово були викладені в постановах Верховного Суду (зокрема від 01.09.2022 у справі № 910/14346/21, від 31.05.2022 у справі № 926/1812/21), відповідно до яких строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину відповідно до Закону України від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій в зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Крім того, у зв`язку з військовою агресією Російської федерації проти України, указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України запроваджено воєнний стан з 5:30 24 лютого 2022 року. В подальшому до указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 вносились зміни та доповнення, якими строк дії воєнного стану продовжувався та станом на момент ухвалення даного рішення не є скасованим.
Відповідно до п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України (в редакції згідно із Законом № 3450-IX від 08.11.2023) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
У подальшому, Законом України «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності, який набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України було виключено.
Отже, строк позовної давності поновлюється з 04.09.2025.
З огляду на викладене та враховуючи, що прострочення Відповідачем грошового зобов`язання відбулося в період дії карантину та воєнного стану, суд вважає, що Позивач не пропустив строку звернення до суду з вимогою про стягнення 49 918,41 грн.

Відповідно до ст. 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов`язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (стаття 13 ГПК України).
Згідно ст. 14 ГПК України суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.
Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.
Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.
Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.
На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".
Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок "помилок" законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.
Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.
Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.
Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасіу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнецов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України"), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32).
Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.
У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).
Відповідно до ч. 4 ст. 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про задоволення позову як обґрунтованого, підтвердженого доданими до матеріалів справи доказами та не спростованого Відповідачем.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Оскільки позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню, то у відповідності до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд  

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державної митної служби України (код ЄДРПОУ 43115923) в особі відокремленого підрозділу Харківської митниці, вул. Миколаївська, буд. 16Б, м. Харків, 61005, код за ЄДРПОУ (ВП) 44017626) на користь Харківського обласного центру зайнятості (код ЄДРПОУ 03491277, вул. Громадського Олега, 1А, м. Харків, 61068, р/р UA648201720355489001017099650 Держказначейська служба України, м. Київ, МФО 820172) кошти, виплачені як допомога по безробіттю ОСОБА_1 у сумі 49 91841, грн. та судовий збір у сумі 3328,00 грн. 

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено "02" вересня 2026 р. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України.
Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua 

Суддя | | І.П. Жигалкін