Справа № 522/6782/24
Провадження №2/522/3486/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2026 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Шенцевої О.П.,
при секретарі Сафтюк-Панько Б.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська міська рада про визнання права власності за набувальною давністю, -
ВСТАНОВИВ:
30 квітня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеса надійшла справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська міська рада про визнання права власності за набувальною давністю, а саме на частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.03.1999 № 7-15289.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 18.04.2014 на підставі договору купівлі-продажу вона набула право власності на частину квартири АДРЕСА_1 . Після укладення договору, вона разом з доньками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вселились у квартиру, зареєструвались в ній, постійно проживають, беруть участь в утриманні квартир, сплачують комунальні платежі. За час її проживання в квартирі інший співвласник ОСОБА_2 ніколи не з`являвся в квартирі, не приймав участі у її утриманні та не вживав заходів щодо вселення. Відсутність ОСОБА_2 , перешкоджає їй в укладенні договору на постачання електроенергії та в оформленні заяви про надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, так як 14.08.2023 спірна квартира була пошкоджена внаслідок збройної агресії російської федерації. З моменту вселення у квартиру, позивач відкрито та безперервно користується нею більш десяти років, витратила значну суму для її облаштування та ремонту, в повному об`ємі сплачує комунальні послуги. Відповідач не заявляв своїх прав на квартиру, а тому вона вважає, що наявні достатні підстави для визнання за нею право власності на частину квартиру за набувальною власністю.
Ухвалою суду від 01 травня 2024 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального провадження.
30 травня 2024 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеса задоволено клопотання про витребування доказів по цивільній справі.
Представник позивача звернувся до суду з заявою в якій просив провести судове засідання згідно ч.2 ст.247 ЦПК України.
Відповідач в судове засідання не з`явився, сповіщався належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Представник третьої особи - Одеської міської ради просив провести судове засідання згідно ч.2 ст.247 ЦПК України та залишити позовні вимоги без задоволення.
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що 08 липня 2009 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Г.М., ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_6 прийняла в дар частину квартири АДРЕСА_2 , яка складається в цілому з однієї кімнати, загальною площею 34,7 кв.м., у тому числі житловою – 16,2 кв.м., з правом довічного проживання ОСОБА_5 в зазначеній квартирі.
Згідно з свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В. від 20 червня 2013 Кредитній спілці «Морська кредитна спілка» належить частина квартири АДРЕСА_1 , які раніше належали ОСОБА_6 .
З довідки КП «БТІ» Одеської міської ради від 22.11.2013 вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , станом на 31.12.2012 зареєстровано по за: ОСОБА_7 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради від 15.03.1999 № 7-15289 та ОСОБА_6 , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Селезньовою Н.М. від 08.07.1999 № 1662.
18 квітня 2014 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В., Кредитна спілка «Морська кредитна спілка» продала, а ОСОБА_1 купила частину квартири АДРЕСА_1 .
Позивач проживає та зареєстрована в квартирі з 16 травня 2014, що підтверджується довідкою № Ч7-14433-ф/о від 26 січня 2024 року, виданою Одеської міською радою. Разом з позивачем в квартирі проживають та зареєстровані її доньки ОСОБА_8 , з 03 липня 2014 року та ОСОБА_4 , з 16 травня 2014 року.
Із довідки Кредитної спілки «Морська кредитна спілка» вбачається, що в період з 20 червня 2013 р. по 18 квітня 2014 р., спілка була власником спірної частини квартири та за цей час співвласника ОСОБА_2 жодного разу не бачили, у веденні господарства він участі не приймав, за комунальні послуги не сплачував, на зв`язок із представниками спілки не виходив і місце його знаходження невідоме.
Згідно з заявою ОСОБА_6 , посвідченої головним бухгалтером Кредитної спілки «Морська кредитна спілка», вона була власницею частини квартири АДРЕСА_1 за період з 1999 по 2013, та підтверджує, що за цей час ОСОБА_2 не бачила, за вказаною адресою він жодного разу не з`являвся, місце його перебування невідоме, господарські витрати вона сплачувала самостійно.
Із акту про не проживання особи за місцем проживання від 25 квітня 2024 складеного та підписаного мешканцями будинку АДРЕСА_3 вбачається, що ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації, не з`являвся за вказаною адресою жодного разу і дуже багато років його не бачили і по сьогоднішній день невідомо його місце перебування. 
26 березня 2024 складено акт комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації щодо пошкодження квартири АДРЕСА_1 . 
Згідно з відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 28.06.2024, відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України- ОСОБА_9 , в період з 08 листопада 2017 по 01 квітня 2024 в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» - не значиться.
Із відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 09 липня 2024 вбачається, що не виявлено актового запису про державну реєстрацію смерті відносно ОСОБА_2 .
Відповідно до відповіді Головного управління національної поліції в Одеській області від 24 липня 2024, ОСОБА_2 в жодному кримінальному провадженні, досудове розслідування в яких проводилось або проводяться слідчими підрозділами та підрозділами дізнання ГУНП в Одеській області, не має статусу «підозрюваного» чи «обвинуваченого» або особи, яка ухиляється від кримінальної відповідальності. 
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном.
Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. 
Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.
Вказані правові висновки також викладені постановах Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 23 грудня 2025 року у справі № 535/885/23.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первісних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.
У постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі № 756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. 
Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 липня 2025 року у справі № 643/13004/23.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі
№ 910/17274/17 зазначила про те, що підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Аналіз викладеного свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки власником спірної квартири є ОСОБА_2 , позивач володіла спірним майном у зв`язку із набуття права власності на частину квартири і вона завжди знала, хто є власником спірного майна.
Безперервне відкрите та добросовісне володіння належною ОСОБА_2 частиною квартири, утримання спірного майна, не свідчить про наявність у позивача підстав для визнання за нею права власності на спірне майно за набувальною давністю., оскільки сам по собі факт користування нею квартирою, утримання її, здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не може бути підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю (постанова Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 337/4725/18).
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Враховуючи принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд не збирає докази за власною ініціативою та ухвалює рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За таких обставин, ураховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2,3,10,12,13,18,76-81,141,263-265,354,355 ЦПК України, - 
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська міська рада про визнання права власності за набувальною давністю – залишити без задоволення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 08 липня 2026 року.

Суддя: