ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
^_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року | м. Одеса | Справа № 916/2437/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богацької Н.С.
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг»
на рішення Господарського суду Одеської області від 04.05.2026, ухвалене суддею Цісельським О.В., м. Одеса
у справі №916/2437/24
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг»
до відповідача: Скадовського управління Державної казначейської служби України Херсонської області
про: стягнення 24 600,24 грн,
ВСТАНОВИВ
У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (далі ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг») звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Управління державної казначейської служби України у Скадовському районі Херсонської області, яке в подальшому було перейменоване на Скадовське управління Державної казначейської служби України Херсонської області (далі Скадовське управління ДКСУ), в якому просило суд стягнути з останнього 24 600,24 грн, з яких: 17 502,14 грн основного боргу, 3 787,62 грн пені, 670,39 грн 3% річних та 2 640,09 грн інфляційних втрат.
Позов мотивований неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами 08.11.2021 договором №20-1048/21-БО-Т постачання природного газу (далі договір) в частині повної та своєчасної сплати вартості поставленого позивачем в період лютий-березень 2022 року природного газу.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.05.2026у справі № 916/2437/24 позов задоволено частково, стягнуто з Скадовського управління ДКСУ на користь ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» 13 689,83 грн основного боргу, а також 1 348,05 грн витрат по сплаті судового збору. В решті позову відмовлено.
Місцевий господарський суд, врахувавши положення статей 3, 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», виходив з того, що правомірним є нарахування та стягнення з відповідача заборгованості за поставлений природний газ лише за період з 01.02.2022 по 23.02.2022 (тобто лише за обсяг 826,98 куб.м.), оскільки Скадовський район Херсонської області, на території якого розташоване Скадовське управління ДКСУ, починаючи з 24.02.2024 та по теперішній час перебуває у тимчасовій окупації, що є загальновідомим фактом. Відповідно, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за інші заявлені до стягнення періоди (з 24.02.2022 по 28.02.2022 та за березень 2022 року). 
Крім того, оскільки строк оплати за зобов`язаннями лютого та березня місяців 2022 року настав для відповідача вже після тимчасової окупації Скадовського району Херсонської області, тобто припав на період, під час якого банківські установи не мали можливості здійснювати розрахункові операції внаслідок тимчасової окупації відповідної території, що, у свою чергу, об`єктивно унеможливлювало своєчасне виконання Скадовським управлінням ДКСУ вказаних грошових зобов`язань, суд дійшов висновку і про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат за зобов`язаннями лютого 2022 року.
Щодо заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача пені та 3% річних за зобов`язаннями березня 2022 року, суд зазначив, що оскільки в цей період позивач не мав права здійснювати господарську діяльність щодо постачання відповідачу природного газу на тимчасово окуповану територію, а в Скадовського управління ДКСУ відсутній обов`язок оплачувати спожитий у вказаний період природний газ, правові підстави для задоволення позову в цій частині також відсутні.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позов в повному обсязі.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» посилається на наступне:
- до 19.03.2022 тимчасово окупованими визнавалися виключно території, пов`язані з Кримським півостровом, його акваторією та прилеглим морським простором, тобто виключно території, щодо яких існувала окупація Російською Федерацією, не поширюючи відповідних обмежень на інші регіони України;
- з 20.03.2022 законодавець установив гнучкий механізм застосування обмежень, передбачених статтями 13 і 13-1, дозволивши саме Кабінету Міністрів України поширювати дію цих положень на інші тимчасово окуповані території, визначені пунктом 3 частини першої статті 3 Закону, тобто ті, що визнаються такими в умовах воєнного стану рішенням РНБО, введеним у дію Указом Президента України;
- сам по собі факт фактичної окупації певної території після 24.02.2022 не породжував автоматичного поширення на неї спеціального правового режиму, встановленого Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», без дотримання визначеної законом процедури її офіційного визнання тимчасово окупованою;
- Кабінетом Міністрів України не приймалося окремого рішення про поширення дії положень статей 13 та 13-1 зазначеного Закону на такі території, їх надра чи повітряний простір;
- лише з 07.05.2022 на законодавчому рівні було прямо та системно закріплено, що сухопутні території України, тимчасово окуповані Російською Федерацією поза межами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, охоплюються правовим режимом тимчасово окупованої території в розумінні Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»;
- правові висновки Верховного Суду у справі № 908/1162/23 сформовані на підставі аналізу норм Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у редакції Закону № 2217-IX від 21.04.2022 (чинній з 07.05.2022), тобто за умов іншого нормативно-правового регулювання, ніж те, яке діяло у спірний період та підлягало застосуванню у межах справи №916/2437/24;
- суд безпідставно відмовив у стягненні пені, 3% річних та інфляційних втрат;
- суд безпідставно не врахував обов`язків самого відповідача, як споживача, визначених Законом України «Про ринок природного газу» та Правилами постачання природного газу, щодо самостійного обмеження або припинення споживання природного газу у разі неможливості його подальшого використання, а також технічну неможливість одномоментного припинення постачання газу постачальником – позивачем;
- відповідачем не спростовано факт споживання природного газу за умовами договору, а також не надано доказів оплати отриманого природного газу.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., Діброви Г.І., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2026 у Господарського суду Одеської області витребувано матеріали справи №916/2437/24, вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відкладено до надходження матеріалів з Господарського суду Одеської області.
05.06.2026 матеріали цієї справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.06.2026 за апеляційною скаргою ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Одеської області від 04.05.2026 у справі № 916/2437/24 відкрито апеляційне провадження, вирішено здійснювати її розгляд в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено Скадовському управлінню ДКСУ строк до 26.06.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з належними доказами його направлення позивачу) та роз`яснено учасникам справи про їх право в цей же строк до 26.06.2026 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до ст. 170 ГПК України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. 
У відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 2115/26/Д1) Скадовське управлінню ДКСУ заперечувало проти її задоволення, просило залишити оскаржуване рішення місцевого господарського суду без змін.
14.07.2026 від ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» надійшло клопотання (вх. № 2921/26) про зупинення провадження у даній справі підставі п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 908/3166/25.
16.07.2026 від Скадовського управлінню ДКСУ надійшли заперечення на клопотання ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» про зупинення провадження у даній справі.
Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.

Розглянувши клопотання ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» про зупинення провадження у даній справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 908/3166/25 (вх. № 2921/26 від 14.07.2026), колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки 22.07.2026 Велика Палата Верховного Суду постановила ухвалу про повернення справи №908/3166/25 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду, в той час як п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України передбачає можливість суду зупинити провадження у справі у випадку саме перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.

Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.
За правилами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приймаючи до уваги те, що рішення суду відповідачем в апеляційному порядку не оскаржено взагалі, а позивачем оскаржено лише в частині відмови у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції у даному випадку не перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, якою ним позов задоволено.
Як вбачається з матеріалів цієї справи та встановлено судом, 08.11.2021 між ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» (Постачальник) та Скадовським управлінням ДКСУ (Споживач) укладено договір, за умовами п. 1.1., 1.2. якого Постачальник зобов`язався поставити Споживачеві природний газ, а Споживач зобов`язався прийняти його та оплатити на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується Споживачем для своїх власних потреб.
Згідно з п. 2.1. договору Постачальник передає Споживачу обсяг (об`єм) природного газу у період з листопада 2021 року по грудень 2022 року (включно), в кількості 8,052 тис.куб.метрів.
Відповідно до п. 4.1. договору ціна та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється наступним чином: ціна природного газу за 1000 куб.м. газу без ПДВ - 13 658,42 грн, крім того податок на додану вартість за ставкою 20%, крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи - 124,16 грн без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1,10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом - 136,576 грн, крім того ПДВ 20%, всього з ПДВ - 163,89 грн за 1000 куб.м. Всього ціна газу за 1000 куб.м. з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу, за цим договором становить 16 554,00 грн.
За умовами п. 4.3. договору, загальна вартість цього договору на дату укладання становить 119354,34 грн (у тому числі 23870,87 грн ПДВ), разом - 143225,21 грн.
В матеріалах цієї справи містяться підписані лише з боку позивача акти приймання-передачі природного газу, а саме: 
- від 28.02.2022 на суму 14 127,84 грн. (за лютий 2022 року), обсяг споживання 0,85344 тис.куб.м.; 
- від 31.03.2022 на суму 3 377,34 грн. (за березень 2022 року), обсяг споживання 0,20402 тис.куб.м. (з урахуванням коригуючого акту приймання-передачі природного газу за березень 2022 року від 25.04.2022).
Вказані акти приймання-передачі природного газу направлені позивачем на електронну адресу відповідача, належність якої (електронної адреси) відповідачу встановлена судом першої інстанції та відповідачем не заперечується.
Водночас, в матеріалах цієї справи міститься лист ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» від 26.04.2024 за вих. № ТОВВИХ-24-6415 (у відповідь на адвокатський запит), яким було повідомлено, зокрема, інформацію щодо остаточної алокації відборів Споживача з ЕС-кодом 56XS00011ООВD00В, з якої вбачається, що Постачальником поставлено, а Споживачем спожито, зокрема, з 01.02.2022 по 28.02.2022 – 853,44 куб.м., а з 01.03.2022 по 31.03.2022 – 204,02 куб.м. природного газу.
ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» у позовній заяві наголошувало, що ним було виконано свої зобов`язання за договором, тоді як відповідач за поставлений природний газ розрахувався частково, сплативши лише за поставлений у листопаді 2021– січні 2022 року. 
Так, за ствердженням позивача, несплаченим залишився поставлений у лютому 2022 року природний газ у розмірі 14 127,84 грн та у березні 2022 році у сумі 3 374,30 грн.
Крім того, внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором в частині здійснення повної та своєчасної сплати вартості за поставлений природний газ, позивач також здійснив нарахування штрафних санкцій, 3 % річних та інфляційних втрат, а саме:
- за зобов`язаннями лютого 2022 року: 2984,26 грн пені, 548,08 грн 3% річних (період прострочення: 16.04.2022 по 31.07.2023) та 2640,09 грн інфляційних втрат (розрахунковий період: травень 2022 – липень 2023 року);
- за зобов`язаннями березня 2022 року: 803,36 грн пені та 122,31 грн 3% річних (період прострочення: 17.05.2022 по 31.07.2023).
Предметом позову у даній справі були вимоги ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» стягнути з Скадовського управління ДКСУ загалом 24 600,24 грн, з яких: 17 502,14 грн основного боргу (14 127,84 грн за спожитий природний газ у лютому 2022 року та 3 374,30 грн – у березні 2022 року); 3 787,62 грн пені (2984,26 грн за зобов`язаннями лютого 2022 року та 803,36 грн за зобов`язаннями березня 2022 року); 670,39 грн 3% річних (548,08 грн за зобов`язаннями лютого 2022 року та 122,31 грн за зобов`язаннями березня 2022 року); 2640,09 грн інфляційних втрат (за зобов`язаннями лютого 2022 року).
Як вже зазначалося, частково відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд дійшов висновку про правомірність доводів позивача щодо існування у відповідача невиконаного зобов`язання з оплати за поставлений позивачем природний газ лише з 01.02.2022 по 23.02.2022 (тобто лише за обсяг 826,98 куб.м.), що зумовлює наявність підстав для стягнення з відповідача 13 689,83 грн боргу за вказаний період. 
Водночас судом встановлено, що після 24.02.2022 та по теперішній час Скадовський район Херсонської області, на території якого розташоване Скадовське управління ДКСУ, перебуває у тимчасовій окупації, що є загальновідомим фактом, а тому в силу приписів статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у інший заявлений до стягнення період існувала заборона передачі природного газу відповідачу, що виключає можливість стягнення з останнього в цій частині основного боргу разом з компенсаційними нарахуваннями та штрафними санкціями.
Отже, предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» про стягнення з Скадовського управління ДКСУ 3812,31 грн основного боргу, 3787,62 грн пені, 670,39 грн 3% річних та 2640,09 грн інфляційних втрат.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в межах розгляду справи №908/1162/23 досліджувала питання застосування ч. 2 ст. 13 та ч. 2 ст. 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови №1364 від 06.12.2022 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу №309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».
Відповідно до пунктів 1, 3 ч. 1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (№1207-VII) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).
Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №908/1162/23, зокрема, виснувала, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану» №2764-ІХ від 16.11.2022 частину третю статті 1 вказаного Закону №1207-VII було викладено у редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Чинна редакція цієї норми (відповідно до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» №3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
З 07.05.2022 ні п. 7 ч. 1 ст. 11, ні п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України – РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
06.12.2022 Кабінет Міністрів України затвердив постанову «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
Відповідно до регулювання, запровадженого Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» №2217-ІХ від 21.04.2022, правовий статус тимчасово окупованої території РФ у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема, і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
З огляду на викладене, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23 дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 07.03.2024 у справі №910/9680/23, про поширення положень ст. 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Відтак, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі №908/1162/23 про відмову у задоволенні позову, зазначила про те, що підставою для такої відмови, враховуючи положення ст. 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є заборона передачі енергоносіїв відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у відповідному судовому провадженні.
Колегія суддів в силу положень ч. 4 ст. 236 ГПК України враховує зазначені вище висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, оскільки правовідносини у даній справі та у справі №908/1162/23 є подібними за змістовим критерієм.
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у даний період часу місцезнаходженням відповідача є наступна адреса: 75700, Херсонська обл., м. Скадовськ, вул. Мангубінська, буд. 31.
Ця адреса вказана і у заяві-приєднання до умов договору розподілу природного газу №9-8314Б (для споживача, що не є побутовим).
Згідно із наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)», а також із наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» визначено дату початку тимчасової окупації території всього Скадовського району Херсонської області з 24.02.2022.
Аналогічні відомості містяться у наказі Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28.02.2025 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».
Згідно зі статтею 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» її положення застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.
На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
Отже, позивач не мав права здійснювати господарську діяльність щодо постачання природного газу відповідачу на тимчасово окуповану територію після 24 лютого та у березні 2022 року.
Поряд з цим, судом апеляційної інстанції враховується, що строк оплати за зобов`язаннями після 24 лютого та у березні 2022 року настав для відповідача вже після тимчасової окупації території всього Скадовського району Херсонської області, яка є місцем розташування відповідача. Відтак, строк виконання зобов`язань з оплати вартості природного газу, поставленого у вказаний період, припав на період, під час якого банківські установи не мали можливості здійснювати розрахункові операції внаслідок тимчасової окупації відповідної території, що, у свою чергу, об`єктивно унеможливлювало своєчасне виконання відповідачем вказаних грошових зобов`язань.
Суд апеляційної інстанції виходить з того, що тимчасова окупація відповідної території та встановлені державою обмеження господарської діяльності є обставинами публічно-правового характеру, які безпосередньо впливають на можливість належного виконання зобов`язання. Обмеження, встановлені законом щодо переміщення товарів та здійснення господарських операцій на тимчасово окупованій території, мають імперативний характер і спрямовані на захист національної безпеки.
Правові висновки, викладені об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №908/1162/23, свідчать про необхідність урахування спеціального правового режиму тимчасово окупованої території при оцінці правових наслідків господарських правовідносин, що виникли у відповідний період.
Незважаючи на те, що ст. 625 ЦК України передбачає нарахування інфляційних втрат і трьох процентів річних незалежно від вини боржника, її застосування не може відбуватися ізольовано від інших норм законодавства та принципу системності правового регулювання. У випадку, коли спеціальним законом встановлено обмеження на здійснення відповідної господарської діяльності у зв`язку з тимчасовою окупацією, суд зобов`язаний оцінити, чи не суперечитиме автоматичне застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України, публічно-правовим приписам і меті спеціального регулювання.
Невиконання грошового зобов`язання у спірний період було зумовлене об`єктивними обставинами, пов`язаними з окупацією території та фактичним припиненням належного функціонування банківської та казначейської системи. За таких умов прострочення виконання не може розцінюватися як наслідок недобросовісної поведінки або неправомірного користування чужими грошовими коштами.
Застосування компенсаційних механізмів ст. 625 ЦК України у ситуації, коли боржник був об`єктивно позбавлений можливості здійснити платіж, призвело б до перекладення на нього надмірного тягаря відповідальності, що суперечить принципам справедливості та розумності, закріпленим у статті 3 цього Кодексу.
Суд враховує, що компенсаційна природа інфляційних втрат та трьох процентів річних спрямована на відновлення майнової сфери кредитора у разі неправомірного користування його коштами. Водночас у період дії правового режиму тимчасової окупації відсутні підстави вважати, що боржник здійснював таке користування з власної волі або у спосіб, який порушує баланс інтересів сторін.
Фактична сплата основного боргу після відновлення можливості здійснення платежів свідчить про визнання зобов`язання та добросовісність поведінки боржника. Отже, відсутні підстави для застосування до нього додаткових фінансових санкцій за період, коли виконання зобов`язання було об`єктивно унеможливлене.
Відповідальність не може ґрунтуватися виключно на формальному факті прострочення без урахування об`єктивної неможливості виконання зобов`язання.
Апеляційний суд виходить із необхідності застосування не формального, а змістовного підходу до оцінки правовідносин. Механічне нарахування пені за кожен день прострочення без урахування реального правового режиму відповідної території суперечило б завданню господарського судочинства – справедливому, неупередженому та ефективному вирішенню спорів. Саме тому суд при вирішенні спору враховує не лише текст договору, який, звісно, містить, у тому числі умови щодо застосування пені, а й об`єктивний контекст його виконання.
Стабільність правозастосування передбачає, що суб`єкти господарювання повинні мати можливість прогнозувати правові наслідки своєї поведінки. Умови воєнного стану та тимчасової окупації сформували особливий правовий режим, який об`єктивно змінює звичайну модель господарської відповідальності. Свобода договору не є абсолютною та реалізується в межах імперативних приписів закону. У період дії спеціального правового режиму тимчасово окупованої території воля сторін не могла реалізовуватися поза межами встановлених державою обмежень. Отже, покладення на боржника відповідальності за невиконання зобов`язання в період, коли виконання суперечило або фактично унеможливлювалося імперативними заборонами, означало б ігнорування пріоритету публічно-правового регулювання та принципу верховенства права.
Досліджуючи можливість визначення розміру заборгованості за період лютого місяця, коли територія Скадовського району Херсонської області ще не була у тимчасовій окупації, колегія суддів зазначає, що в матеріалах цієї справи містяться надана позивачем інформаційна довідка щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС кодом 56X930000010610Х за період з 01.02.2022 по 28.02.2022 (а.с.51), з якої вбачається що за період з 01.02.2022 по 23.02.2022 включно позивачем поставлено відповідачу 826,98 куб.м. природного газу.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правомірним є нарахування та стягнення з відповідача заборгованості за поставлений природний газ лише за період з 01.02.2022 по 23.02.2022 (тобто лише за обсяг 826,98 куб.м.), а з огляду на відсутність у позивача права на отримання грошових коштів за інші заявлені до стягнення періоди (з 24.02.2022 по 28.02.2022 та за березень 2022 року) та відсутність у відповідача кореспондованого зобов`язання їх сплачувати, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення 3812,31 грн основного боргу, 3787,62 грн пені, 670,39 грн 3% річних та 2640,09 грн інфляційних втрат у даному випадку відсутні.
Щодо існування у Споживача обов`язку самостійно обмежувати або припиняти споживання природного газу колегія суддів зазначає, що невиконання такого обов`язку не звільняє і Постачальника від дотримання приписів закону стосовно заборони переміщення товарів з окупованих територій.
Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів відхиляє з огляду на правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, до якої судом першої інстанції зупинявся розгляд даної справи.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу приписів ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 04.05.2026 у справі №916/2437/24 - без змін.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

Судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська