ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 495/2833/23
Номер провадження 2/495/4422/2026
02 червня 2026 року	м. Білгород-Дністровський	

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Шевчук Ю.В.,
секретаря судового засідання Тюпи Є.С., 
розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного Товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа – Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Груєва Олександра Валеріївна про визнання недійсними договору дарування будинку, 

ВСТАНОВИВ:
22 березня 2023 року представник позивача Акціонерного Товариства «Сенс-Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа – Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Груєва Олександра Валеріївна про визнання недійсними договору дарування будинку. 

Стислий виклад позиції позивача.
Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 13.05.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку УКРСОЦБАНК», та ОСОБА_1 був укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 590-22/340, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникам кредит у розмірі 650 000,00 доларів США строком до 29.05.2016 року на поточні потреби, зі сплатою 13,5% річних. 
Також, 30.05.2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 , та між АКБСР «Укрсоцбанк» та ПП «Егіна» було укладено Договора поруки, згідно яких поручителі взяли на себе зобов`язання солідарно відповідати за зобов`язаннями позичальника що виникають за вказаним кредитним договором. 
Також, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 30.05.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», та ПП «Егіна» було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Пітеляк С.В. та зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № Д-324, відповідно до умов якого ПП «Егіна» передало в іпотеку банку нерухоме майно: нежитлові приміщення №№ 32, 33, 34, 35, 36, V, пл. 484,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 , зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «Укрсоцбанк» в 2011 році звернувся до суду з позовом про стягнення з неї заборгованості,яким було задоволено рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області № 0907/2- 443/2011 від 13 квітня 2011 року та стягнуто в солідарному порядку з відповідачів в користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», 6 184 169 грн. 36 коп. (шість мільйонів сто вісімдесят чотири тисячі сто шістдесят дев`ять гривень 36 коп.) заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №590-22/300 від 30.05.2006 року, 1700 грн. витрат по оплаті судового збору і 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. 
Дане рішення було частково виконано, залишок заборгованості за виконавчими листами становить 5060785,64 грн. 
При примусовому виконанні цього рішення позивачу з листа Приватного виконавця Щербакова Ю.С. від 15.12.2022 року № 20272 стало відомо, що 13.02.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір дарування, згідно якого Дарувальник подарувала Обдаровуваній, а остання прийняла в дар: садовий будинок, під № 935/935 «а» (дев`ятсот тридцять п`ять дріб дев`ятсот тридцять п`ять «а»), розташований за адресою: АДРЕСА_2 . 
Однак, як вказує позивач, згідно Інформаційних довідок № 322622757 та 322623000 з Державного реєстру речових плав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, від 13.02.2023 року, право власності на вказане майно і досі зареєстровано за Дарувальником, тобто ОСОБА_1 . 
У зв`язку з чим позивач вважає, що вказаний договір дарування є фіктивним та такими, що порушує права AT «Сенс Банк» як кредитора, оскільки спрямований на уникнення виконання боржником своїх зобов`язань перед банком, зокрема судового рішення про стягнення коштів. 
На підставі викладеного, позивач просить суд задовольнити позов, визнати недійсним договір дарування укладений 13.02.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 

Процесуальні дії у суді.
23.03.20234 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.
15.06.2023 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про ознайомлення з матеріалами даної справи.
30.10.2025 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області було закрито підготовче провадження у даній справі та справа призначена до судового розгляду. 
Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяви, згідно яких просить суд розглянути справу без присутності представника позивача, та задовольнити позовні вимоги позивача. 
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про час та дату судових засідань булла неодноразово сповіщена належним чином, шляхом надіслання судових повісток на адресу місця її реєстрації, а також шляхом розміщення оголошень на офіційному сайті Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надавала. 
Відповідач – ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про час та дату судових засідань булла неодноразово сповіщена належним чином, шляхом надіслання судових повісток на адресу місця її реєстрації, а також шляхом розміщення оголошень на офіційному сайті Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надавала. 
Третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Груєва Олександра Валеріївна у судове засідання не з`явилась, про час та дату судових засідань булла неодноразово сповіщена належним чином, шляхом надіслання судових повісток на її адресу, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надавала. 
Оскільки відповідачы про розгляд справи повідомлялися належним чином, відзив на позовну заяву не подали та не повідомили причини його неподання, а також те, що позивач не заперечувала щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення.
У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
За ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 268 ЦПК України).

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування.
Акціонерне товариство «Сенс Банк» є правонаступником Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яке, в свою чергу, є правонаступником Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», яке до зміни найменування носило назву Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», що вбачається з п. 1.2 статуту AT «Сенс Банк» в редакції від 12.09.2022 року.
13.05.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку УКРСОЦБАНК», та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 590-22/340, із наступними змінами та доповненнями, за умовами якого Позивач зобов`язався надати позичальникам кредит у розмірі 650 000,00 доларів США строком до 29.05.2016 року на поточні потреби, зі сплатою 13,5% річних. 
Також, 30.05.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_3 , та між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку УКРСОЦБАНК» та ПП «Егіна» були укладені Договори поруки, з наступними змінами та доповненнями, згідно яких поручителі ПП «Егіна» та ОСОБА_3 - взяли на себе зобов`язання солідарно відповідати за зобов`язаннями позичальника, що виникли за кредитним договором.
Також в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30.05.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», та ПП «Егіна» був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Івано- Франківського міського нотаріального округу Пітеляк С.В., зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № Д-324. Відповідно до умов цього договору ПП «Егіна» передало в іпотеку банку нерухоме майно: нежитлові приміщення №№ 32, 33, 34, 35, 36, V, пл. 484,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «Укрсоцбанк» в 2011 році звернувся до суду з позовом про стягнення з неї заборгованості. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області № 0907/2-443/2011 від 13 квітня 2011 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості було задоволено та стягнуто в солідарному порядку з відповідачів в користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», 6 184 169 грн. 36 коп. (шість мільйонів сто вісімдесят чотири тисячі сто шістдесят дев`ять гривень 36 коп.) заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №590-22/300 від 30.05.2006 року, 1700 грн. витрат по оплаті судового збору і 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Далі, на виконання вказаного рішення суду, 20.02.2012 року Івано-Франківським міським судом були видані виконавчі листи, які на даний час перебувають на виконанні в Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Ю.С.
У зв`язку із невиконанням відповідачами умов кредитного договору, позивачем булла здійснена процедура реалізації предмета іпотеки, після чого заборгованості за виконавчими листами становить 5 060 785,64 грн. При подальшій реалізації стягнення за виконавчими листами, з листа Приватного виконавця Щербакова Ю.С. від 15.12.2022 року № 20272 позивачу стало відомо, що 13.02.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 95, згідно якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 , а остання прийняла в дар: садовий будинок, під № 935/935 «а» (дев`ятсот тридцять п`ять дріб дев`ятсот тридцять п`ять «а»), розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що складається в цілому з: садового 1/3 цегельного та 2/3 бетонного будинку, загальною площею 243,3 кв.м., літ. «К», господарського цегельного блоку, загальною площею 70,8 кв.м., літ. «Б», цегельного душу, загальною площею 2,6 кв.м., літ. «В», господарського ячеїсто-бетонного блоку, загальною площею 14,5 кв.м. Літ. «Г», ячеїсто-бетоної лазні, загальною площею 15,6 кв.м., літ. «Д», навісу, загальною площею 9,3 кв.м. літ. «Є», цегельного сараю, загальною площею 7,1 кв.м. літ. «Ж», цегельної вбиральні, загальною площею 2,5 кв.м. літ. «З», навісу, загальною площею 7,9 кв.м. літ. «І», споруд №1-9, на земельній ділянці розміром 0,069 га, наданої в приватну ясність, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №124576, виданого Відділом Держкомзему у місті Білгород-Дністровський Одеської області 19 червня 2009 року, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на праві постійного користування землею, договорів оренди землі за №010950600215, кадастровий № 5110300000:02:021:0055, Витяг з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру, виданого Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» Одеської регіональної філії 09 лотого 2010 року за№ 10-1153/09, бланк серії ААА № 201096.
Згідно Інформаційних довідок №322622757 та 322623000 з Державного реєстру речових плав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 13.02.2023 року, право власності на вищевказаний об`єкт договору дарування досі зареєстровано за ОСОБА_1 .
Згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати – Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір торування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку)».
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №317/3272/16-ц (провадження №61-156св17).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати : платний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний тоговір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
В даному випадку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є близькими родичами, а саме сестрами, що вочевидь може свідчити про обізнаність відповідача ОСОБА_2 про фінансові зобов`язання ОСОБА_1 перед АТ «Сенс Банк» ПАТ «Укрсоцбанк» та сприяння позичальнику у створенні умов за яких унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника, шляхом формальної зміни в його майновому стані після укладення спірного правочину.
Вищевикладене підтверджується наступними фактами: відчуження відповідачем ОСОБА_1 належного їй майна близькому родичу – сестрі, за безвідплатним Договором дарування; укладення спірного правочину після того як відповідач ОСОБА_1 припинила виконувати свої зобов`язання за кредитним договором, адже згідно рішення суду від 13.04.2011 року, сума заборгованості була стягнута станом на 05.10.2009 року, тобто на цю дату позичальник вже припинила виконувати умови договору, а оскаржуваний договір було укладено 13.02.2010 року; попри укладення оскаржуваного Договору дарування та його нотаріального посвідчення, сторони не вжили заходів щодо внесення відомостей до Державних реєстрів речових прав на нерухоме майно про зміну права власності на ОСОБА_2 , що свідчить про відсутність у сторін наміру настання реальних правових наслідків пов`язаних із укладенням такого правочину.
На переконання суду, наведене вище свідчить про мету відповідача ОСОБА_1 приховати майно на підставі укладеного між відповідачами Договору дарування, що порушує права позивача як позикодавця. Отже, правова мета оспорюваного договору дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена такими правочинами (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому ці договори є фіктивним і можуть бути визнані недійсним з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Згідно ч. 2 ст. 331, та ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без затру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 знатті З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю з повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що зчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19 (905/1646/17) звернув увагу на те, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків цієї особи (недопущення їх у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами.
Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Зокрема, дії спрямовані на відчуження майна, особою, яка достеменно обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання, заниження нею вартості майна при відчуженні, а також невжиття протягом тривалого часу до відчуження майна заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань перед кредитором, свідчать про недобросовісність цієї особи при укладенні договору відчуження майна та про зловживання своїми правами.
При цьому фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Отже, дії відповідачів по укладенню оскаржуваного договору одразу після того як відповідач ОСОБА_1 припинила виконувати умови Кредитного договору вказують на те, що спірний правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від кредитора, а не на реальне безоплатне передання майна у власність відповідачу ОСОБА_2 , тому такий Договір дарування є недійсним в силу приписів ст. 234 ЦК України.
Також, у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №922/1903/18 вказано, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.
Аналогічні висновки також викладені Верховним Судом у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справах № 910/7976/17, № 904/7905/16 та № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17, від 14.01.2020 року у справі № 489/5148/18 та від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського Суду від 07 грудня 2018 року у справі №910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій собі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Позивачем у позові заявлені позовні вимоги, які спрямовані на те, щоб повернути сторін в першочергове становище що існувало до відчуження нерухомого майна, з метою захисту інтересів позивача на виконання умов Кредитного договору, та усунення ризиків безпідставної втрати прав кредитора щодо отримання належного виконання умов договору. Позивач на час розгляду справи у суді не має права власності чи іншого речового права на спірне майно, тому не може використовувати правовий механізм витребування цього майна з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Отже, позивач, який не є стороною оскаржуваного правочину, відповідно має право тільки на оскарження правочину, оскільки є заінтересованою особою.
Так, стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. 
Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 та у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 922/476/20 тощо. При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № З 1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Позивачем у позові заявлено вимогу немайного характеру про визнання недійсним Договору дарування, оскільки згідно даних Державних реєстрів право власності на спірне майно і досі зареєстровано за ОСОБА_1 , а тому в заявленні інших похідних вимог про припинення або визнання за відповідачами права власності немає необхідності. Так, відповідно до висновків, зроблених у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 369/7542/1 б-ц та у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/1 б-ц, оспорювати правочин може також заінтересована особа, яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. 
Суд звертає увагу на той факт, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди). Про зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 13.02.2010 року є фіктивним та таким, що порушує права AT «Сенс Банк» як кредитора, оскільки спрямований на уникнення виконання боржником своїх зобов`язань перед банком, зокрема судового рішення про стягнення коштів, та такі дії відповідача ОСОБА_1 спрямовані на уникнення звернення стягнення на належне їй майно, тому є підстави вважати такий договір фіктивним та таким, зо порушує права AT «Сенс Банк» як кредитора.

Розподіл судових витрат
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до меморіального ордеру № 1591246652 від 13 лютого 2023 року позивачем сплачено судовий збір в сумі 2684,00 грн. (а.с. 10).
Виходячи з того, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 2684,00 гривні, то з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1342,00 гривні в рівних частках з кожного.
Враховуючи викладене вище на підставі ст. 13, 203, 215,717 ЦК України та керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 280, 281, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимог Акціонерного Товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа – Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Груєва Олександра Валеріївна про визнання недійсними договору дарування будинку – задовольнити. 
Визнати недійсним укладений 13.02.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою Олександрою Валеріївною та зареєстрований в реєстрі за №95, згідно якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар: садовий будинок, під №935/935 «а» (дев`ятсот тридцять п`ять дріб дев`ятсот тридцять п`ять «а»), розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що складається в цілому з: садового 1/3 цегельного та 2/3 бетонного будинку, загальною площею 243,3 кв.м., літ. «К», господарського цегельного блоку, загальною площею 70,8 кв.м., літ. «Б», цегельного душу, загальною площею 2,6 кв.м., літ. «В», господарського ячеїсто-бетонного блоку, загальною площею 14,5 кв.м. Літ. «Г», ячеїсто-бетоної лазні, загальною площею 15,6 кв.м., літ. «Д», навісу, загальною площею 9,3 кв.м. літ. «Є», цегельного сараю, загальною площею 7,1 кв.м. літ. «Ж», цегельної вбиральні, загальною площею 2,5 кв.м. літ. «З», навісу, загальною площею 7,9 кв.м. літ. «І», споруд №1-9, на земельній ділянці розміром 0,069 га, наданої в приватну ясність, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №124576, виданого Відділом Держкомзему у місті Білгород-Дністровський Одеської області 19 червня 2009 року, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на праві постійного користування землею, договорів оренди землі за №010950600215, кадастровий № 5110300000:02:021:0055, Витяг з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру, виданого Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» Одеської регіональної філії 09 лотого 2010 року за№ 10-1153/09, бланк серії ААА № 201096.
Стягнути у рівних частках з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 сплачений позивачем судовий збір у сумі 2 684,00 гривень, тобто по 1 342,00 гривень з кожного з відповідачів. 

Заочне рішення може бути переглянуте Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне найменування (ім`я) сторін:
Позивач – Акціонерне Товариство «Сенс-Банк» (юридична адреса : 03150, Україна, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 100, ЄДРПОУ 23494714)
Відповідач – ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ).
Відповідач – ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ). 

Повний текст судового рішення складено 15.06.2026.

Суддя         Юлія ШЕВЧУК