ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 915/514/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К., 
за участю секретаря судового засідання - Мазуренко М. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 
на додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.07.2025 (суддя Семенчук Н. О.) 
і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 (головуючий суддя Діброва Г. І., судді Богацька Н. С., Принцевська Н. М.)
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд-Прім»
про відшкодування понесених судових витрат
у справі № 915/514/24
за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд-Прім»
про визнання недійсним договору в частині і стягнення коштів, 
(у судовому засіданні взяли участь: представник позивача - Смиковський Є. А.)
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Узагальнений зміст позовних вимог 
1. Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - позивач, ВЧ НОМЕР_1 ) звернулася до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд-Прім» (далі - відповідач, ТОВ «Трейд-Прім»), з урахуванням заяви про зміну предмета позову, про визнання недійсним договору в частині і стягнення коштів.
Узагальнений зміст і обґрунтування судових рішень, ухвалених у цій справі
2. Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 12.03.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.
3. Додатковим рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.07.2025 заяву ТОВ «Трейд-Прім» про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь ТОВ «Трейд-Прім» витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. В іншій частині відмовлено.
4. Місцевий господарський суд враховуючи матеріали справи, за наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи, враховуючи заперечення ВЧ НОМЕР_1 на заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оцінивши подані заявником докази у підтвердження понесених ним витрат, виходячи із критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимоги представника відповідача та стягнення на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн. Зазначений розмір, на думку місцевого господарського суду, є співмірним із складністю справи і в той же час не є надмірним тягарем для позивача.
5. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.07.2025 залишено без змін.
6. Погоджуючись з висновками місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції зазначив, що зазначений розмір є співмірним із складністю справи і в той же час не є надмірним тягарем для позивача.
Касаційна скарга
7. ВЧ НОМЕР_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати додаткове рішення Господарського Миколаївської області від 24.07.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 повністю, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката в повному обсязі.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги
8. У поданій касаційній скарзі скаржник як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України.
9. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій незастосовано правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 05.02.2019 у справі № 906/194/18, від 18.03.2019 у справі № 917/778/18, від 08.02.2019 у справі № 914/772/17, від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.
10. Скаржник вважає, що сума витрат на професійну правничу допомогу є не співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи зважаючи на її складність та обсяг наданих адвокатських послуг. На думку скаржника, оцінка вищевказаних дій не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову у розумінні приписів частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України з огляду на вимоги, які ставляться до адвоката, а саме, наявності у такої особи повної вищої юридичної освіти, стажу роботи в галузі права, у зв`язку з чим такі дії не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи
Позиція інших учасників справи
11. Відповідач - ТОВ «Трейд-Прім», своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався, відповідний відзив до Верховного Суду не подав. 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
12. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
13. Дослідивши в межах вимог касаційної скарги ВЧ НОМЕР_1 наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та перевіривши з огляду на встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що подана у цій справі касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
14. Відповідно до приписів пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України, однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
15. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
16. Згідно зі статтею 123 ГПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
17. Правила розподілу витрат на професійну правничу допомогу унормовано у статті 126 ГПК України.
18. Відповідно до четвертою цієї статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
19. Частинами п`ятою та шостою названої статті передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
20. Таким чином, зважаючи на наведені законодавчі норми, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, проте лише за клопотанням іншої сторони.
21. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частин п`ятої , шостої статті 126 ГПК України). 
22. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 цього Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
23. Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 ГПК України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України.
24. Такий обов`язок у кожному конкретному випадку реалізовується на засадах змагальності та рівності сторін, шляхом надання сторонам можливості надати свої міркування/заперечення. За наслідками оцінки обставин справи і наведених учасниками справи щодо цього питання обґрунтувань та дослідження поданих стороною доказів за правилами статті 86 ГПК України, суд і ухвалює рішення в цій частині.
25. Зазначене узгоджується із висновками, викладеними у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22.
26. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.05.2023 у справі № 915/1788/21 та додатковій постанові Верховного Суду від 20.05.2026 у справі № 906/377/25).
27. Водночас, визначаючи суму відповідного відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
28. Місцевий господарський суд, з яким погодився апеляційний господарський суд, частково задовольняючи заяву ТОВ «Трейд-Прім» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, встановив, що вартість наданих адвокатом відповідача послуг становить 16000,00 грн. 
29. Відповідач на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надав копію рахунку № Асс-26/06-1 від 26.06.2024, виставленого Адвокатським бюро «Панченко та Партнери» ТОВ «Трейд-Прім» на суму 40000,00 грн (авансування винагороди за надання правової допомоги (гонорару) згідно договору № 19/04-АІ від 19.04.2024); копію рахунку № Асс-17/03-2 від 17.03.2025, виставленого Адвокатським бюро «Панченко та Партнери» ТОВ «Трейд-Прім», с. Іванівка Миколаївської області на суму 8000 грн (винагорода за надання правової допомоги (гонорару) згідно договору № 19/04-АІ від 19.04.2024 року (акт № 5 від 17.03.2025 )); копію акта № 5 від 17.03.2025 про надання правової допомоги за договором про надання правової допомоги від 19.04.2024 року № 19/04-АІ.
30. Суд першої інстанції зазначив, що зі змісту акту про надання правової допомоги за договором, підписаного між ТОВ «Трейд-Прім» як клієнтом, та Адвокатським бюро «Панченко та партнери», як виконавцем, сторони підтверджують, що виконавець належним чином і в повному обсязі надав, а клієнт прийняв правову допомогу, що полягає у представництві інтересів клієнта при розгляді Господарським судом Миколаївської області позовної заяви ВЧ НОМЕР_1 до клієнта, а саме: на правовий аналіз позовної заяви та доданих до неї документів, збір доказів, підготовка та подання до суду відзиву на позовну заяву адвокат витратив 2 години, розмір гонорару склав 8000,00 грн; на правовий аналіз відповіді на відзив від 26.06.2024, підготовку та подання до суду заперечень від 02.07.2024 - 0,5 години, розмір гонорару - 2000,00 грн; на участь у судових засіданнях по справі № 915/514/24: 09.07.2024, 06.08.2024, 01.10.2024, 29.10.2024, 17.12.2024, 11.02.2025, 13.02.2025, правовий аналіз поданих позивачем письмових пояснень від 03.07.2024, заяви про зміну предмету позову від 30.08.2024, додаткових пояснень від 06.01.2025 - 1,5 години; розмір гонорару - 6000,00 грн.
31. Проаналізувавши вказані докази, господарський суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, виснував про те, що надані відповідачем докази є достатніми для підтвердження фактичного понесення ТОВ «Трейд-Прім» витрат на професійну правничу допомогу по даній справі.
32. Оцінюючи докази на підтвердження наданої відповідачу правової допомоги вартістю 16000,00 грн, керуючись принципами обґрунтованості судових витрат, їх пов`язаності з розглядом справи, необхідності та неминучости для розгляду даної справи та досягнення бажаного відповідачем результату її розгляду, суд першої інстанції врахував, що дана справа з огляду на предмет спору і характер спірних правовідносин, кількість учасників процесу, обставин, які підлягають з`ясуванню, докази, що підлягають оцінці, не належить до категорії складних.
33. Ураховуючи викладене, взявши до уваги заперечення позивача на заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, оцінивши подані заявником докази на підтвердження понесених ним витрат, виходячи із критерії реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмету спору, господарський суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, дійшов висновку про часткове задоволення його заяви про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн з відмовою в іншій частині.
34. Верховний Суд зазначає, що такі процесуальні дії господарського суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, відповідають приписам процесуального законодавства та висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22.
35. У поданій касаційній скарзі скаржник цитує висновки з постанов Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18 (про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката), від 05.02.2019 у справі № 906/194/18 (про необхідність надання доказів, які підтверджують фактичне здійснення учасником справи витрат на професійну правничу допомогу, для вирішення питання про розподіл судових витрат), від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18(щодо критерію реальності адвокатських витрат).
36. Разом з тим, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування певної норми права може бути підставою для перегляду судових рішень відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України не в будь-якому випадку, а тоді, коли саме неврахування такого правового висновку щодо застосування конкретної норми права призвело до помилкового висновку, що прямо або опосередковано впливає на ухвалене рішення по суті.
37. Натомість у цьому випадку Верховний Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на те, що місцевий господарський суд ухвалив додаткове рішення від 24.07.2025, а суд апеляційної інстанції - постанову від 21.04.2026, без урахування вищезазначених висновків суду касаційної інстанції. 
38. У справі, що переглядається, та в наведених скаржником справах суди встановили різні фактичні обставини щодо понесення витрат на правничу допомогу (їх розміру, співмірності, тощо) та прийняли відповідні рішення, що не свідчить про різне застосування одних і тих самих норм права в подібних правовідносинах.
39. У контексті спірних правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц, в якій Велика Палата зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та надавати оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
40. Верховний Суд зауважує, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. Сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідним доказам, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин критерію реальності адвокатських витрат, критерію розумності їх розміру тощо, не свідчить про незаконність оскаржуваного судового рішення.
41. Водночас вирішення питання щодо розподілу витрат на оплату послуг адвоката є дискрецією суду, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності та реалізується ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань, дослідження та оцінки доказів за правилами статей 86, 210 ГПК України.
42. У цій справі, суди попередніх інстанцій вирішили питання щодо обґрунтованості та співмірності витрат на професійну правничу допомогу, дослідивши надані заявником докази, якими вони підтверджуються. При цьому суд першої інстанції, з урахуванням поданих ВЧ НОМЕР_1 заперечень, зменшив їх розмір до 10 000,00 грн.
43. Це цілком узгоджується з висновками Верховного Суду, на які посилається скаржник, оскільки у наведених ним постановах та додаткових постанова суду касаційної інстанції не міститься протилежного правового висновку щодо застосування норм права, якими врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу, а лише зазначається, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні такі витрати у всьому заявленому розмірі та повинен у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин їх понесення та заперечень іншої сторони, оцінювати їх співмірність. Висновку про те, що суд не може присудити стягнення витрат на професійну правничу допомогу у саме заявленому розмірі (тобто задовольнити таку заяву повністю) Верховний Суд у наведених скаржником справах не робив.
44. Крім того не можуть бути прийняті посилання скаржника на висновки Верховного Суду у справах № 917/778/18, № 914/772/17, оскільки Верховним Суду у визначені скаржником дати (18.03.2019 та 08.02.2019) у зазначених справах було постановлено ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження, які висновків щодо розподілу витрат на правову допомогу не містять, а також на Пленум Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», оскільки за змістом частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, які викладені саме в постановах Верховного Суду (Верховного Суду України). Постанови Вищого господарського суду України та постанови Пленуму Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні цієї правової норми. Вказана позиція щодо тлумачення частини четвертої статті 236 ГПК України у контексті постанов Вищого господарського суду України та постанов Пленуму Вищого господарського суду України як джерела права, є сталою та послідовною.
45. Безпідставними є і посилання скаржника на висновки ЄСПЛ, адже оскаржувані судові рішення ним не суперечать, та не підтверджують порушення конкретних норм процесуального та матеріального права судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних рішень, а доводи скаржника в цій частині зводяться до власного трактування таких висновків, без урахування змісту спірних правовідносин, конкретних обставин справи та наявних доказів у справі.
46. Таким чином, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної додаткової постанови із цих підстав.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
47. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
48. Згідно положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення ? без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
49. У цій справі скаржник не довів неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування ухваленого нею судового рішення, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишенню без змін.
Розподіл судових витрат
50. Оскільки Суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає судове рішення, що оскаржувалось, без змін, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення.
2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.04.2026 і додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.07.2025 у справі № 915/514/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил