ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/1360/24(914/532/25) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Васьковського О. В. - головуючого, Огородніка К. М. , Погребняка В. Я., 
розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Антимонопольного комітету України
на рішення Господарського суду Львівської області (суддя Морозюк А. Я.) від 14.08.2025
та постанову Західного господарського суду (головуючий - Желік М. Б., судді: Галушко Н. А., Орищин Г. В.) від 19.11.2025
за заявою Антимонопольного комітету України
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільєна" 
про стягнення 22 600 грн 00 коп. пені
в межах справи за заявою Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільєна" 
про визнання банкрутом. 
1. Короткий зміст вимог
1.1. 11.06.2024 Господарський суд Львівської області ухвалив відкрити за заявою Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Вільєна" (далі - Боржник) за правилами Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), ввести процедуру розпорядження майна Боржника, мораторій на задоволення вимог кредиторів та призначити розпорядником майна Боржника арбітражного керуючого Григор`єва В. В. тощо.
29.10.2024 Господарський суд Львівської області постановив визнати Боржника банкрутом, відкрити ліквідаційну процедуру та призначити ліквідатором Боржника арбітражного керуючого Григор`єва В. В. тощо.
1.2. 27.02.2025 Антимонопольний комітет України (далі - Позивач) подав позов про стягнення з Боржника (Відповідач) 22 600 грн 00 коп. пені.
1.3. Позов обґрунтований простроченням Відповідачем сплати штрафу, застосованого до нього за рішенням Позивача за порушення Відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції, що зумовило нарахування спірної суми пені.

2. Короткий зміст рішень судів першої і та апеляційної інстанцій
2.1. 14.08.2025 Господарський суд Львівської області постановив рішення (залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.11.2025) про відмову у позові. 
2.2. Судові рішення мотивовані нарахуванням Позивачем пені Боржнику в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, коли пеня, як самостійний вид санкцій, у тому числі за допущені у сфері господарювання порушення, не застосовується та не нараховується.
3. Встановлені судами обставини
3.1. Тимчасовою адміністративною колегією Антимонопольного комітету України розглядалася справа № 128-26.13/32-24 про порушення Боржником законодавства про захист економічної конкуренції, за результатами розгляду якої прийнято Рішення від 09.07.2024 № 23-р/тк, яким серед іншого, накладено на Боржника штраф у сумі 22 600 грн 00 коп. за порушення, передбачене пунктом 14 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді подання Боржником на вимогу заступника голови Антимонопольного комітету України у визначений строк інформації не у повному обсязі.
3.2. Позивач 23.07.2024 супровідним листом від 19.07.2024 № 128-26.13/07-7048е надіслав Відповідачу копію Рішення № 23-р/тк від 09.07.2024, яке згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0303516512442, отримане Відповідачем 05.08.2024. 
3.3. Строк для добровільної сплати штрафу, накладеного Рішенням № 23-р/тк, закінчився 07.10.2024 (05.10.2024 та 06.10.2024 вихідні дні).
3.4. Відповідач не сплатив штраф у сумі 22 600 грн 00 коп.
3.5.  Відповідач не оскаржував у встановленому порядку до суду ухвалене Позивачем Рішення № 23-р/тк від 09.07.2024.
3.6. Оскільки Відповідач у строк до 07.10.2024 штраф не сплатив, Позивач за несплату штрафу нарахував Відповідачу за період з 08.10.2024 до 31.12.2024 пеню у розмірі 1,5 % від суми штрафу за кожен день прострочення сплати штрафу та, з урахуванням частини п`ятої статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", в сумі 22 600 грн 00 коп.
Позивач нарахував пеню за період з 08.10.2024 до 31.12.2024, з 29.10.2024 до 31.12.2024.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги
4.1. 05.12.2025 Позивач подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 14.08.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.11.2025 і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги: стягнути з Відповідача в дохід загального фонду Державного бюджету України 22 600 грн 00 коп. пені.

5. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
5.1. Згідно з аргументами в касаційній скарзі підставою для касаційного оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанцій у цій справі є положення пунктів 1, 2 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки:
- суди порушили норми частин п`ятої та сьомої статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", не врахувавши висновки Верховного Суду щодо застосування зазначених норм у подібних правовідносинах, що викладені у постановах від 09.10.2018 у справі № 922/4378/17, від 06.08.2019 у справі № 911/254/16 та Верховного Суду України від 24.12.2013 у справі № 9223-36гс13, які суперечать протилежним за змістом висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 25.10.2022 у справі № 904/11261/15 та від 20.03.2025 у справі № 926/868/24, від яких скаржник вважає за необхідне відступити; 
- а суди застосували норми права, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а саме норми частини третьої статті 41 та частини першої статті 59 КУзПБ, безпідставно зазначивши про заборону нарахування спірної пені, тоді як законодавство про захист економічної конкуренції має перевагу у спірних правовідносинах, а суди попередніх інстанцій, посилаючись на норми статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", застосували її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив), ніж це зробив Верховний Суд у постановах від 09.10.2018 у справі № 922/4378/17, від 06.08.2019 у справі № 911/254/16 та Верховного Суду України від 24.12.2013 у справі № 9223-36гс13, що відповідає висновкам у пунктах 8.30, 8.31 постанови Верховного Суду від 28.07.2022 у справі № 910/702/17.
5.2. При цьому скаржник зазначив, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки спірні правовідносини одночасно стосуються як процедури банкрутства, так і притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, а отже має місце конкуренція норм Закону України "Про захист економічної конкуренції" та КУзПБ, тоді як неможливість нарахування пені за прострочення сплати штрафу за порушення законодавства про захист економічної конкуренції та стягнення пені із суб`єкта господарювання не забезпечує невідворотність покарання за вчиненні порушення, передбачені статтею 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

6. Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права
Щодо нарахування боржнику пені у процедурах банкрутства у порядку, визначеному Законом України "Про захист економічної конкуренції"
6.1. Суди встановили, що предметом спору стала пеня, нарахована Позивачем Боржнику протягом застосування до нього процедур банкрутства у цій справі за порушення Боржником Закону України "Про захист економічної конкуренції".
6.2. У зв`язку з цим Суд, стосовно правової природи штрафу, накладеного органами Антимонопольного комітету України (далі - АМКУ), та пені, нарахованої у зв`язку з несплатою такого штрафу АМКУ, звертається до висновків, сформульованих Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 08.04.2026 у справі № 911/1344/24 (911/899/25), предметом розгляду, дослідження та оцінки в якій стало нарахування пені боржнику у процедурах банкрутства у порядку, визначеному Законом України "Про захист економічної конкуренції".
6.3.  За змістом положень статті 1 КУзПБ та статей 51, 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції" штраф, накладений органами АМКУ, є адміністративно-господарською санкцією майнового характеру, яка полягає у покладенні на суб`єкта господарювання обов`язку сплатити до бюджету визначену грошову суму.
6.4. Тож, штраф, накладений АМКУ відповідно до статті 52 Закону України "Про захист економічної конкуренції", не є способом забезпечення виконання іншого зобов`язання та не має акцесорного характеру. Такий штраф є самостійним заходом відповідальності за вчинене правопорушення у сфері господарювання, що безпосередньо породжує обов`язок суб`єкта господарювання сплатити визначену грошову суму до бюджету.
6.5. Отже, штраф, накладений АМКУ, обов`язок сплати якого хоча і має публічно-правову природу, однак підпадає під поняття грошового зобов`язання боржника, у розумінні статті 1 КУзПБ, оскільки передбачає обов`язок боржника сплатити визначену грошову суму відповідно до закону, а відтак підлягає правовому режиму, встановленому КУзПБ для таких зобов`язань у процедурі банкрутства, так як КУзПБ відносить до грошових зобов`язань також зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що свідчить про включення до цього поняття не лише договірних, а й публічно-правових обов`язків зі сплати коштів.
Звідти, штраф АМКУ не є неустойкою у розумінні статті 1 КУзПБ, а становить самостійне грошове зобов`язання публічно-правового характеру. Тому на нього поширюється правовий режим грошових зобов`язань боржника у процедурі банкрутства з урахуванням спеціальних правил щодо моменту їх виникнення та порядку задоволення.
6.6. Щодо пені, нарахування якої передбачено статтею 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у зв`язку з несплатою штрафу АМКУ, така пеня є фінансовою санкцією публічно-правового характеру, встановленою спеціальним законом у сфері захисту економічної конкуренції, що виникає виключно у зв`язку з простроченням виконання грошового обов`язку зі сплати штрафу, накладеного органом АМКУ, нараховується за кожен день такого прострочення, має на меті забезпечення належного та своєчасного виконання такого обов`язку та спрямована на стимулювання належного виконання рішень органів АМКУ. 
6.7. Тож, на відміну від штрафу АМКУ, який є самостійною адміністративно-господарською санкцією за правопорушення у сфері захисту економічної конкуренції, пеня є фінансовою санкцією, що виникає внаслідок прострочення виконання зобов`язання зі сплати штрафу АМКУ.
У зв`язку з цим нарахована АМКУ у цій справі пеня, на відміну від нарахованого АМКУ штрафу, не підпадає під визначення грошового зобов`язання відповідно до статті 1 КУзПБ.
6.8. Разом із тим, положення КУзПБ встановлюють спеціальний правовий режим для боржника після відкриття провадження у справі про банкрутство, зокрема запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів.
А саме, частина третя статті 41 КУзПБ встановлює імперативну норму, згідно з якою протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема, не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій.
Ця норма має універсальний характер і поширюється на всі види фінансових санкцій незалежно від їх публічно-правової чи приватно-правової природи, оскільки КУзПБ встановлює спеціальний правовий режим боржника після відкриття провадження у справі про банкрутство.
6.9. Отже, враховуючи, що пеня за статтею 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" є різновидом неустойки та фінансовою санкцією акцесорного характеру, то її нарахування на конкурсні вимоги в період дії мораторію прямо заборонене частиною третьою статті 41 КУзПБ, так само як і положеннями частини першої статті 59 КУзПБ, якими визначено наслідки визнання боржника банкрутом, оскільки нарахування пені за прострочення сплати штрафу АМКУ як різновиду неустойки, що має акцесорний характер щодо основного грошового зобов`язання, після визнання боржника банкрутом є юридично неможливим та суперечить імперативним приписам КУзПБ.
Таким чином, пеня, передбачена статтею 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", хоча і має спеціальне нормативне регулювання, але підпадає під дію загальних обмежень, встановлених КУзПБ щодо нарахування фінансових санкцій у період дії мораторію, а також після визнання боржника банкрутом.
6.10.  У зв`язку з викладеним та враховуючи встановлені судами обставини щодо підстав та періоду нарахування Позивачем Відповідачу (Боржнику) пені у спірних правовідносинах, а саме за порушення ним Закону України "Про захист економічної конкуренції" та за період з 08.10.2024 до 31.12.2024, з 29.10.2024 до 31.12.2024 (пункти 3.1- 3.6), тобто за період після відкриття провадження у справі про банкрутство Боржника ухвалою від 11.06.2024 та після визнання Боржника банкрутом постановою від 29.10.2024 (пункт 1.1), Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли правомірних висновків про відмову у задоволенні вимог Позивача щодо стягнення з Відповідача (Боржника) пені, нарахованої за порушення ним Закону України "Про захист економічної конкуренції" у період дії мораторію, а також після визнання Боржника банкрутом.
6.11.  Дійшовши цього висновку, Суд відхиляє протилежні аргументи скаржника (пункт 5.1), зокрема і вимоги про необхідність відступу від висновків, викладених у визначених скаржником постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, оскільки Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду вже сформульована актуальна правова позиція у подібних правовідносинах у пріоритетній, порівняно з постановою, ухваленою Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, постанові від 08.04.2026 у справі № 911/1344/24 (911/899/25), предметом розгляду в якій стала пеня, нарахована боржнику у процедурах банкрутства у порядку, визначеному Законом України "Про захист економічної конкуренції".
6.12.  У зв`язку з викладеним та з урахуванням положень пункту 1 частини першої статті 308 та статті 309 ГПК України, оскільки заявлені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження, касаційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін як законні та обґрунтовані.
6.13.  Дійшовши висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та без змін оскаржуваних судових рішень, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу Антимонопольного комітету України залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 14.08.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.11.2025 у справі № 914/1360/24 (914/532/25) залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя О. В. Васьковський
Судді К. М. Огороднік
В. Я. Погребняк