Справа № 203/9668/25
Провадження № 2/0203/1016/2026

ЦЕНТРАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 червня 2026 року Центральний районний суд міста Дніпра у складі: 
головуючого судді  Колесніченко О.В.,
за участю секретаря  Шовкопляса М.О.,
позивача    ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу у паперовій формі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію прав власності та їх обтяжень від 26 листопада 2016 року і від 13 грудня 2016 року та про припинення права власності, – 
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року ОСОБА_1 пред`явив через суд позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з вимогами: 1) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 26 листопада 2016 року, індексний номер: 32571030, щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та припинити право власності на ці квартиру, що було зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 26 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шатковською Іриною Юріївною, в реєстрі за № 1861; 
2) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 грудня 2016 року, індексний номер: 32893992, щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та припинити право власності на цю квартиру, що було зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 13 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., в реєстрі за № 3955;
3) закрити розділ: 1096690912101 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 ; 
4) судові витрати покласти на відповідача.
Такі вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на підставі договору дарування, посвідченому приватним нотаріусом Дніпровського МНО Крючковою Т.В. 25 червня 2004 року, зареєстрованому в реєстрі за № 773, належить 51/100 частина квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , проте у січні 2016 року вирішив продати квартиру, виставив оголошення на сайті «ОLX» і 19 травня 2016 року приблизно о 20-00 год. за попередньою домовленістю з потенційним покупцем зустрілися на кінцевій зупинці маршрутних транспортних засобів біля буд. АДРЕСА_6 , де четверо невідомих із застосуванням насильства заволоділи поліетиленовим пакетом, в якому знаходилися особисті документ ОСОБА_1 , в тому числі, документи на квартиру (оригінал договору дарування, технічний паспорт, паспорт громадянина України ОСОБА_1 , ІПН та ін.), за фактом чого СВ Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області почато кримінальне провадження, відомості про яке внесене до ЄРДР під № 12016040690002238 за ч.3 ст. 357 КК України. 
Після відновлення паспорта громадянина України, одержав у нотаріуса дублікат договору дарування та у серпні 2016 року дізнався від приватного нотаріуса ДМНО Крючкової Т.В., що 09 червня 2016 року на підставі договору дарування 51/100 частини квартири АДРЕСА_7 , посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Шуваловою О.С., були подаровані начебто ним невідомій йому особі – ОСОБА_4 , за фактом чого за заявою ОСОБА_1 розпочато кримінальне провадження, відомості про яке внесене до ЄРДР під № 12016040670002487 за ч.2 ст. 190 КК України.
Весь цей час позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 і крім нього ніхто квартирою не користувався, оскільки, хоч він там і не жив постійно, але регулярно навідувався, і ніяких договорів дарування 09 червня 2016 року не укладав, у зв`язку з чим звернувся до суду.
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2018 року у справі № 203/475/18 позов ОСОБА_1 був задоволений частково; визнано недійсним договір дарування 51/100 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 09 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватний нотаріусом Дніпропетровського МНО Шуваєвою О.С. за № 553; скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на 51/100 частини квартири27, АДРЕСА_9 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 946755212101, номер запису про право власності: 14948590, рішення про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень від 13 червня 2016 року, 18:13:43, індексний номер 30031291. 
Крім того, позивачу стало відомо, що він знятий з реєстрації у цій квартирі новою власницею ОСОБА_2 , та квартира була перепродана, у зв`язку з чим він знову звернувся до суду та рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року, що залишене в силі постановою Дніпровського апеляційного суду, ОСОБА_1 усунуто перешкоди у користуванні власністю та зобов`язано ОСОБА_5 звільнити 51/100 часток квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 у передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей квартири. 
Вказане рішення відповідачка не виконувала, тому позивач знову звернувся до суду та постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2024 року у цивільній справі № 203/772/22 рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2024 року скасовано та ухвалене нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , треті особи – ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення задоволені; зобов`язано ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 51/100 часток квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_9 , шляхом вселення його до даної квартири та передачі ключів від неї. Вказане рішення за участі ДВС виконане 21 жовтня 2024 року, ОСОБА_1 вселено, проте ОСОБА_6 продовжила чинити йому перешкоди у користуванні власністю з мотивів наявного запису в державному реєстрі права власності на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим ОСОБА_1 знову звернувся до суду.
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2025 року у справі № 203/6687/24 позов ОСОБА_1 задоволений; скасоване рішення ро державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятне приватним нотаріусом Дніпровського МНО Кейтельгіссер О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 квітня 2018 року, індексний номер 40872976 щодо державної реєстрації прав власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1096690912101) та припинив право власності ОСОБА_6 на цю квартиру, зареєстроване за нею на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кейтельгіссер О.М. 28 квітня 2018 року за реєстровим № 435 (номер запису про право власності 25941443). 
Разом з тим, Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації майнових прав ДМР на виконання вказаного рішення суду, надав відповідь 11 листопада 2025 року за № 01.1-19/1469 в якій ОСОБА_1 рекомендовано надати рішення суду про скасування всіх прав власності, які виникали та були зареєстровані в ДРРП на вказану квартиру, тому, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об1єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_8 станом на 13 листопада 2025 року містяться відомості про зареєстроване за ОСОБА_2 та ОСОБА_11 право власності, як попередніми власниками квартири АДРЕСА_3 , позивач змушений звернутися з цим позовом до суду.
З відкриттям загального позовного провадження за ухвалою суду від 29 грудня 2025 року, з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності її підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином проведена у підготовчому засіданні, яке закрите з призначенням розгляду по суті за ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра 16 березня 2026 року.
02 березня 2026 року ОСОБА_2 за представництва адвоката Цівань Н.В. в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» подала відзив на позов, а якому позовні вимоги не визнала повністю, навівши на спростування доводів позовної заяви аргументи того, що станом на день набуття ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу 13 грудня 2016 року права власності на 51/100 частину квартири жодні заборони, обтяження, відомості про судові спори у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні, тому відповідачка була добросовісним набувачем, та в подальшому 28 квітня 2018 року також за відсутності будь-яких заборон відчужила цю квартиру на підставі договору купівлі-продажу на підставі чого її право власності було припинено та відповідні зміни внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим станом на день пред`явлення цього позову ОСОБА_1 . ОСОБА_2 не є власником спірної квартири та не має щодо нього жодних речових прав, що жодним чином не поновлювались за наведеними позивачем судовими рішеннями, тому підстави для скасування рішень про державну реєстрацію не відновить жодним чином прав позивача на не є належним способам захисту, у зв`язку з чим представник просила в задоволенні позову відмовити.
Відповідач ОСОБА_3 свій відзив не подав, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляв та повідомлявся судом за останнім відомим місцем проживання. 
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав.
Представник відповідачки ОСОБА_2 – адвокат Цівань Н.А. судовому засіданні позов не визнала та наполягала на відмові з наведених у відзиві підстав неналежного способу захисту прав позивача.
Відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, про причини неявки не повідомляв та про відкладення розгляду не клопотав, у зв`язку з чим суд відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України вважає можливим розглянути справу у його відсутності. 
Суд, вислухавши усні пояснення позивача та представника відповідачки, повно, всебічно й об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням зібрані докази, як окремо, так і в їх сукупності, відповідно до з`ясованих правовідносин дійшов висновку про відмову у позові в повному обсязі в межах заявлених вимог, виходячи з встановлених у судовому засіданні обставин і наступних мотивів.
В судовому засіданні встановлено, що Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради листом від 11 листопада 2025 рок за вих.№ 01.1-19/1469 (а.с.50) відмовив ОСОБА_1 у реєстрації за ним права власності за заявою вх.№ 7/2653 від 23 жовтня 2025 року у зв`язку з виконанням ухваленого у провадженні № 2/0203/466/2025 рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2025 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа – ОСОБА_2 , у цивільній справі № 203/6687/24 (а.с.46-49) про припинення права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1096690912101), скасувавши повністю рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександри Михайлівни від 28 квітня 2018 року з індексним номером 40872976 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за номером запису про право власності 25941443 на підставі посвідченого нею 28 квітня 2018 року з вчиненням запису в реєстрі за № 435 договору купівлі-продажу.
Свою відмову Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, по суті, вмотивував тим, що рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2025 року у цивільній справі № 203/6687/24 не може бути підставою для державної реєстрації переходу права власності до ОСОБА_12 , оскільки на його виконання відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» поновлюється попередній запис про право власності, що було припинено внаслідок його переходу до ОСОБА_6 на підставі рішення про державну реєстрації № 40872976, а резолютивна частина рішення не містить прямого розпорядження про визнання за ОСОБА_1 права власності чи витребування на користь заявника квартири з чужого незаконного володіння.
Раніше, заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2018 року № 203/475/17 (провадження №2/0203/91/208) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_13 , виконавчого комітету Дніпровської міської ради, треті особи – приватні нотаріуси Дніпровського МНО Шуваєва О.С., Шатковська І.Ю., Кучмій Н.В., про визнання недійсними договорів дарування, купівлі-продажу, свідоцтва про право власності на житло, визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності – задоволений частково;
визнано недійсним договір дарування 51/100 частини квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений 09 червня 2016 року приватним нотаріусом ДМНО Шуваєвою О.С. за реєстровим № 553;
скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на 51/100 частин квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 946755212101, номер запису про право власності 14948590, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 червня 2016 року, 18:13:43, індексний номер 30031291); в іншій частині в задоволенні позову відмовлено (а.с.16-18). 
Вказаним рішенням встановлено, що «…згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 жовтня 2000 року виконкомом міської ради народних депутатів згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі розпорядження №5/240-2000 від 19 жовтня 2000 року, ОСОБА_14 набула у власність 51/100 частин квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 .
На підставі вказаного свідоцтва КП «ДМБТІ» було внесено відповідний запис про реєстрацію права власності у реєстрову книгу за №38п за реєстровим №27-53.
В подальшому згідно дублікату договору дарування від 04 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В., що був укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_1 , за останнім КП «ДМБТІ» в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером №6344040 було зареєстровано право власності на 51/100 частин квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 .
09 червня 2016 року за реєстровим №553 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвої О.С. було посвідчено договір дарування 51/100 частин квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_10 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 …. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що держана реєстрація права власності на квартиру на підставі договору дарування від 09 червня 2016 року була проведена 09 червня 2016 року о 17:15:33…».
Крім того, цим рішенням встановлено, що:
«… 13 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. за реєстровим №3955, було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за останньою було зареєстровано право власності на вказану квартиру (а.с.91, 141-142 т.1).
З вказаного договору та документів, що надавались при його посвідченні, вбачається, що зазначена квартира належала продавцю ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шатковською Ю.І. за реєстровим №1861, на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на вказану квартиру.
В свою чергу з договору купівлі-продажу від 26 листопада 2016 року вбачається, що останній було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_13 , якому квартира належала на підставі договору дарування, посвідченого 24 вересня 1996 року П`ятою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-1951 та зареєстрованим в ДМБТІ 20.12.1996 року у реєстровій книзі №38п за реєстровим №25.
З договору дарування від 24 вересня 1996 року, вбачається, що останній було укладено між ОСОБА_13 (покупець) та ОСОБА_14 (продавець), якій квартира АДРЕСА_11 належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 24 лютого 1994 року виконкомом міської ради народних депутатів згідно розпорядження №5/305-94, зареєстрованого в Дніпропетровському інвентар бюро та записаного в реєстрову книгу за №38п за реєстровим №27-52.
Разом з тим, згідно інформації КП «ДМБТІ» від 06 листопада 2017 року вбачається, що в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_8 , 28, АДРЕСА_10 ,, містяться відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_14 на 51/100 частину квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 жовтня 2000 року, а також про подальшу реєстрацію права власності на вказану частку квартири за ОСОБА_1 на підставі дублікату договору дарування від 04 грудня 2006 року.
Також в інвентаризацій справі за даними КП «ДМБТІ» містяться відомості про реєстрацію права власності на 19/100 частин квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 за ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також на 30/100 частин за ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .
Посилаючись на вказані обставини, позивач в уточненому позові просив визнати недійсними свідоцтво про право власності на житло від 24 лютого 1994 року; договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 24 вересня 1996 року; договори купівлі-продажу від 26 листопада 2016 року та 13 грудня 2016 року, а також визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що була проведена на підставі зазначених договорів від 26 листопада 2016 року та 13 грудня 2016 року.
У цьому рішенні суд констатував: «Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст.215,216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст.392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.
Враховуючи, що розпорядження №5/305-94 та видане на його підставі 24 лютого 1994 року свідоцтво про право власності на житло - стосувались квартири АДРЕСА_1 , були видані до набуття позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та останній не був стороною наступних правочинів щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку про відсутність передбачених ст.ст. 203, 216 ЦПК України підстав для визнання недійсними зазначеного вище свідоцтва та договорів дарування і купівлі-продажу та про невірне обрання позивачем способу захисту порушеного права.
В зв`язку з цим, в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними свідоцтво про право власності на житло від 24 лютого 1994 року; договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 24 вересня 1996 року; договорів купівлі-продажу від 26 листопада 2016 року та 13 грудня 2016 року, а також визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що була проведена на підставі зазначених договорів від 26 листопада 2016 року та 13 грудня 2016 року, позивачу слід відмовити…».
Вказане рішення суду № 203/475/17 є преюдиційним для даної справи в силу ст. 82 ЦПК України і встановлені у ньому обставини додатковому доказуванню не підлягають.
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року №203/638/19 (провадження № 2/0203/79/2020), залишеним без зміни постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 березня 2021 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , треті особи – ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково;
усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю та зобов`язано ОСОБА_6 звільнити 51/100 часток квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 і передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей квартири; вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.27-29, 30-33).
Під час розгляду цивільної справи №203/638/19 встановлено, що «…13 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, за яким остання придбала квартиру АДРЕСА_1 .
28 квітня 2018 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 …
Вказаний висновок свідчить про виникнення у позивача права на пред`явлення віндикаційного позову до ОСОБА_6 , проте зважаючи на принцип диспозитивності, визначений статтею 13 ЦПК Укарїни, суд у розв`язанні спору виходить з вимог, що заявлені у справі…»
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 липня 2024 року скасоване рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2024 року № 203/772/22 (провадження № 2/0203/73/2024) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , треті особи – ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, та ухвалене нове рішення, яким позов задоволений; зобов`язано ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 51/100 часток квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , шляхом вселення його до даної квартири та передачі ключів від неї; вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.42-45).
Суд відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України на основі преюдиційних фактів і встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження в поясненнях учасників справи, тісно пов`язаних з фактичними даними листування з органами місцевого самоврядування в сукупності з доступними даними Державного реєстру прав і загальновідомими фактами, дійшов стійкого внутрішнього переконання у відсутності цивільних прав, припинення яких вимагає ОСОБА_1 , і, власне, юридичної заінтересованості останнього у скасуванні оспорюваних у формі цивільного судочинства записів Державного реєстру прав, які на час пред`явлення вимог і вирішення справи є неактивними, як у випадку ОСОБА_3 , щодо якого жодні записи після 13 грудня 2016 року про його речові права на спірну квартиру не вносились та не поновлювались, оскільки такі проміжні записи про реєстрацію у 2016 році за попередніми власниками: ОСОБА_3 26 листопада та ОСОБА_2 13 грудня, – вже втратили чинність у момент, коли право власності перейшло до наступного набувача, чим обґрунтовується це рішення про відмову у задоволенні позову. 
Зокрема, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 13 листопада 2025 року запис про право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 17 червня 2025 року внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 79556119 від 23 червня 2025 року 10:10:04 державного реєстратора Калініченко Т.В. згідно ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», одночасно з припиненням права власності (на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2025 року по справі № 203/6687/24, яким скасовано реєстрацію права, що мало наслідком реєстрацію переходу права власності), як таке, що було припинено у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та підлягає поновленню. Відомості про реєстрацію до поновлення/перенесення – Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, номер запису 17998541, 13 грудня 2016 року 15:48:10 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер р.№ 3955, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. 13 грудня 2016 року. Розмір частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 зазначена «0» (а.с.51-51 зворот).
При цьому, запис про право власності та рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 не поновлювався у зв`язку з виконанням рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська № 203/6687/24 та його право власності було припинено з часу укладення та реєстрації договору купівлі-продажу 13 грудня 2016 року при відчуженні квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , про що свідчать дані інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 13 листопада 2025 року, де зазначено про розмір його частки у праві власності на квартиру – «0» (а.с.51-зворот). 
Загальновідомими у м. Дніпрі краєзнавчими фактами історії місцевого значення, які набувають істотного значення в контексті розв`язуваного цивільного спору, відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України судом визнані ті, що на земельній ділянці на АДРЕСА_6 з кінця ХІХ століття розташовувалася міщанська садиба з прибутковими будинками, з яких вцілів лише один, а на місці решти на червоній лінії у 1950-х рр. зведена адміністративна будівля проектного інституту «Укрстальпроект», тоді як вцілілий за тією ж адресою прибутковий будинок внаслідок «підселення» був поділений на відомчі «комунальні квартири», в яких жилі приміщення в разі звільнення надавалися їх мешканцям за правилами ст. 54 ЖК УРСР і могли бути приватизовані відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за наявності згоди всіх наймачів на приватизацію такої займаної квартири, чим, власне, пояснюється об`єднання ізольованих жилих приміщень в один об`єкт приватизації – квартиру під потрійним № НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_10 з визначенням між трьома сім`ями ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , залежно від жилої площі займаних ними кімнат, часток співвласників, відповідно, 51/100, 19/100 і 30/100, що не виключає категорично сумнівів про імовірність проведення приватизації у 1994 році ОСОБА_14 спочатку свого ізольованого жилого приміщення з двох кімнат і допоміжних приміщень, як окремої квартири під АДРЕСА_3 , без врахування місць загального користування спільної кухні-9, санвузла і чотирьох коридорів-1, 11, 12, 13, що було виправлено під час оформлення приватизації всіма мешканцями квартири спільного заселення вже у 2000 році згідно розпорядженню органу приватизації № 5/240-2000.
До набрання чинності ЦК України, тобто до 01 січня 2004 року, державна реєстрація прав в існуючій на той час кадастровій системі твердості прав (впевненості у правах) на нерухомість не мала обов`язкового характеру і з нею ніяк не пов`язувався момент виникнення права власності, з огляду на що відсутність проведення у КП «ДМБТІ» реєстрації права власності за ОСОБА_14 згідно свідоцтву від 24 лютого 1994 року про право власності на житло в окремій квартирі АДРЕСА_1 , не могло ані підтверджувати, ані спростовувати факт, чи таке свідоцтво, взагалі, видавалося. Тому з урахуванням відмови в позові про недійсність цього свідоцтва з законною силою заочного рішення від 07 вересня 2018 року у справі № 203/475/17 відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України суд не зв`язаний наданою в іншій цивільній справі № 203/638/19 суто правовою оцінкою судів, які моментом первинного способу набуття у спільну власність кімнат у квартирі спільного заселення вмотивували свої вагомі сумніви у достовірності видачі свідоцтва про право власності на житло від 24 лютого 1994 року для відхилення заперечень проти неґаторного позову щодо вселення, заснованих на ланцюгу правочинів, похідних від договору дарування ОСОБА_13 житла від 24 вересня 1996 року, але згідно з істиною документально не встановлювали факту підробки цього свідоцтва від 24 лютого 1994 року або, що розпорядження органу приватизації за № 5/305-94 ніколи не видавалося.
Так, немає жодної відповіді ані органу приватизації, ані нотаріальної контори, ані архівних установ про те, що договір дарування від 24 вересня 1996 року не посвідчувався державним нотаріусом чи містить недостовірну інформацію про його реєстрацію в інвентарбюро, яке достовірність штампів, підписів своєї посадової особи і печатки на зворотній стороні останньої сторінки договору ніколи не заперечувало і не спростовувало. Так само, на запити судів виконавчі органи місцевого самоврядування надавали документацію органу приватниці щодо видачі свідоцтва згідно розпорядженню № 5/240-2000, але ніколи не повідомляли, що раніше розпорядження за № 5/305-94 не видавалося, анульоване чи відсутнє, тоді як на розрахунку часток співвласників за площею кімнат збереглися записи, серед іншого, про видане ОСОБА_20 ) свідоцтво про право власності на житло за номером розпорядження органу приватизації у 1995 році.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, але не виключно, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Тобто, за викладеними у справі № 653/1096/16-ц висновками §§ 43, 89 постанови Великої Палати Верховного Суду № 14-181цс18 від 04 липня 2018 року особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, за принципом реєстраційного підтвердження володіння набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння, однак з урахуванням уточнень і доповнень цих висновків Великою Палатою Верховного Суду у §§ 62-63, 72 постанови № 14-2цс21 від 23 листопада 2021 року у справі 359/3373/16-ц проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Відповідно, досліджені в судовому засіданні добуті фактичні дані згідно ст.ст. 80, 89 ЦПК України за внутрішнім переконанням суд визнав достатніми для своїх висновків про існування двох паралельних ланцюгів правочинів від первинного власника ОСОБА_14 , з яких обидва розпочаті за її життя з безоплатного відчуження та більш пізній і найкоротший з них закінчився визнаним недійсним договором, завдяки чому позивач ОСОБА_1 законною силою заочного рішення суду легалізував виданий 04 грудня 2006 року дублікат свого правовстановлюючого документа від 25 червня 2004 року, надавши йому значення безспірності, а інший більш довший ланцюг правочинів з участю перекупників мав забезпечити у спорі з ОСОБА_1 визнання останнього оплатного набувача добросовісним, у зв`язку з чим дійсна правова мета позивача, який після примусового вселення зберігає фактичне володіння спірним житлом, полягає у прагненні офіційного публічного визнання його речових прав дійсного співвласника нерухомості, що потребує способів петіторного захисту, на необхідності застосування яких послідовно наголошувалося у судових рішеннях від 07 вересня 2018 року та 08 грудня 2020 року, але ні віндикаційний позов, ні позов про визнання права власності у разі втрати документа, який засвідчує право власності, за правилами ст. 392 ЦК України ОСОБА_1 так жодного разу і не пред`явив.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства відповідно до другого абзацу частини 1 ст. 19 ЦПК України також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
У з`ясованих обставинах залишаються нерозвіяними юридично значимі сумніви у речовому праві через наявність з участю одного і того ж відчужувача на схоже за технічною інвентаризацією нерухоме майно двох правоустановчих документів, один з яких був втрачений, а щодо іншого достеменно не відомо чи він існував, внаслідок чого такі сумніви підлягають усуненню виключно у належній судовій процедурі за позовом про визнання права власності.
В свою чергу, відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , реалізувавши відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу, вичерпали всі свої права на річ, залишаючись зв`язаними за ст.ст. 660-661 цього Кодексу лише зобов`язальними обов`язками у можливому спорі через евікцію, від якого заявлені у цій справі вимоги оскарження реєстраційних дій походити ніяк не можуть, а спір про визнання права власності на розгляд суду позивачем не передавався. Тому, в межах судового розгляду без позову про визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК України суд не може за предметом доказування перевірити наскільки об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_8 співпадає або не співпадає з квартирою під АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_10 на АДРЕСА_6 , в тому числі експертним шляхом, і чи розташовані такі об`єкти в одному і тому ж будинку або ж в різних.
Розв`язуючи у цій справі спір, суд виходить з перебігу реформування актової і кадастрової систем твердості прав на нерухомість з липня 2004 року до січня 2013 року між прийняттям Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та новою редакцією Закону України «Про Державний земельний кадастр» для створення, наразі, змішаної титульної системи реєстрації речових прав на нерухомість, для якої за висновками зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду № 14-2цс21 від 23 листопада 2021 року у сучасній судовій практиці використовується доктрина «книжкового володіння» (нім.-buchbesitz) з германської системи поземельних книг, внаслідок чого сумніви у впевненості в правах власності набувачів похідним від ОСОБА_14 способом викликані колізією «введення у володіння» за цією доктриною з концепцією традиційного способу передачі у власність (traditio) за ст.ст. 662, 664, 722 ЦК України. Тим самим, на випадок наявності у Державному реєстрі прав двох і більше розділів на один і той же об`єкт нерухомого майна ухвалення судом рішення про закриття розділу відповідно до чинної редакції ч.ч. 6, 7 ст. 14 Закону України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» допускається виключно в разі виявлення суперечності між зареєстрованими речовими правами, а не коли необхідно усунути суперечність, якщо дійсний власник фактично володіє майном, але в державному реєстрі перехід права власності зареєстрований за іншою особою або, взагалі, відсутній запис.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає цивільні права та інтереси згідно ст. 5 ЦПК України у спосіб, визначений законами України, відповідно до викладеної в позові вимоги, виходячи з усталеної судової практики про визнання у змісті позову після проведеної кодифікації згідно Закону № 340-IX від 05.12.2019 ефективним способом правового захисту скасування по суду державної реєстрації прав чи рішення про її проведення одночасно з вирішенням питання про речове право та обтяження, з урахуванням чого скасування державної реєстрації права власності чи рішень про її проведення за кожним з усіх попередніх власників у паралельному ланцюгу правочинів з відчуження нерухомості, в якому позивач участі не брав, не матиме за Законом своїм наслідком відновлення запису саме про позивача, як про власника, а тому обраний позивачем спосіб захисту не вважається ефективним, будучи неналежним.
Звідси, вимога про закриття розділу у Державному реєстрі прав на квартиру АДРЕСА_1 за пред`явленим у цій справі позовом про припинення вже неіснуючих прав задоволенню не підлягає ні як самостійна, ні в порядку виконання скасування згідно п. 5 ч. 1 ст. 14 зазначеного Закону № 1952-IV того рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого у Державному реєстрі прав відкрито відповідний розділ.
Судові витрати належить покласти, враховуючи і залежно від результатів розгляду цієї справи, відповідно до ст. 141 ЦПК України на рахунок позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 11-13, 81, 141, 209, 265, 268 ЦПК України, суд,-ВИРІШИВ:
ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 листопада 2016 року та від 13 грудня 2016 року права власності, та припинення права власності– відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя          О.В. Колесніченко