ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2026 року	справа № 380/11219/26	
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області до Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про скасування постанови,-
встановив:

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Львівській області звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Батюк М.В. від 22.05.2026 у виконавчому провадженні №81066404 щодо стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на загальну суму 35161,13 грн.
В обґрунтування позову вказано, що 22.05.2026 заступником начальника Відділу Батюк М.В. на підставі виконавчого листа №380/10051/24, виданого 16.09.2025 Львівським окружним адміністративним судом, відкрито виконавче провадження №81066404 та одночасно винесено постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 34588,00 грн і про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 573,13 грн. Позивач вважає ці постанови протиправними, оскільки виконавчий лист виданий на виконання рішення суду, яким територіальне управління зобов`язано здійснити перерахунок та виплату секретарю судового засідання Бориславського міського суду Львівської області ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі, тобто рішення зобов`язального характеру щодо коштів, боржником за яким є державний орган. Позивач наголошує, що його фінансування здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а виконання рішення забезпечується за окремою бюджетною програмою КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя”. З огляду на це, на переконання позивача, виконання рішення здійснюється в порядку, встановленому Законом України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”, а тому згідно з пунктом 3 частини п`ятої статті 27 Закону України “Про виконавче провадження” виконавчий збір у такому виконавчому провадженні з боржника не стягується. Тому звернувся до суду із цим позовом.
Ухвалою суду від 15.06.2026 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням вимог ст.287 КАС України та витребувано від Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України належним чином завірену копію виконавчого провадження №81066404.
Відповідач скористався правом на подання відзиву, в якому проти позову заперечив. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що виконавчий лист у справі №380/10051/24 містить вимогу про зобов`язання вчинити певні дії, а не про стягнення коштів, а отже є виконавчим документом за рішенням немайнового (зобов`язального) характеру. На думку відповідача, визначений судом спосіб захисту порушеного права (зобов`язання вчинити певні дії) не є тотожним такому способу захисту, як стягнення визначеної судом суми, тому підстав для незастосування виконавчого збору, передбачених частиною п`ятою статті 27 Закону України “Про виконавче провадження”, у виконавця не було. Відповідач вказав, що стягнення з боржника виконавчого збору одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця згідно з частиною четвертою статті 27 цього Закону, а посилання позивача на Закон України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” є безпідставним, оскільки цей Закон стосується виключно рішень про стягнення коштів. На підтвердження своєї позиції відповідач послався на правові висновки Верховного Суду, зокрема викладені в ухвалі від 28.01.2026 у справі №380/6572/25. Просив у задоволенні позову відмовити.
Третя особа правом подати пояснення по суті позовних вимог не скористалася. Копію ухвали доставлено третій особі на електронну адресу, що підтверджується наявною у справі довідкою про доставку електронного листа.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши повідомлені позивачем аргументи щодо обставин справи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 у справі №380/10051/24, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.07.2025, позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправним і скасовано наказ Бориславського міського суду Львівської області від 12 лютого 2024 року №05/К “Про встановлення надбавки за вислугу років державним службовцям” в частині встановлення з 01.02.2024 надбавки за вислугу років на державній службі секретарю судового засідання Бориславського міського суду Львівської області ОСОБА_1 в розмірі 30 % посадового окладу; зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Львівської області здійснити перерахунок та виплату секретарю судового засідання Бориславського міського суду Львівської області ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі з 01 лютого 2024 року відповідно до ч.1 ст.52 Закону України “Про державну службу”, а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу, з врахуванням виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 29.09.2025 територіальному управлінню відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі № 380/10051/24.
На виконання вказаного судового рішення Львівським окружним адміністративним судом 16.09.2025 видано виконавчий лист № 380/10051/24.
20.03.2026 територіальне управління звернулося до Державної судової адміністрації України з листом про виділення додаткових бюджетних асигнувань для виконання судового рішення. Листом від 07.04.2026 №11-7660/26 Державна судова адміністрація України повідомила, що виконання судових рішень, ухвалених на користь працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя, здійснюється за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 0501150, головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у межах передбачених асигнувань, та що вирішення питання потребує внесення змін до Закону України “Про Державний бюджет України на 2026 рік”.
На підставі виконавчого листа №380/10051/24 заступником начальника Відділу Батюк М.В. 22.05.2026 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 81066404, у пункті 3 якої зазначено про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 34588,00 грн та витрат виконавчого провадження у розмірі 573,13 грн.
Того ж дня, 22.05.2026, заступником начальника Відділу Батюк М.В. винесено постанову про стягнення виконавчого збору, якою постановлено стягнути з боржника - територіального управління - виконавчий збір у розмірі 34588,00 грн, та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для боржника мінімальні витрати виконавчого провадження у сумі 573,13 грн.
Не погоджуючись із зазначеними постановами про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження на загальну суму 35161,13 грн, позивач звернувся до суду із цим позовом.
При вирішенні спору по суті суд керується таким.
Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. 
Згідно з частинами 2, 4 ст.13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. 
Частинами другою та третьою статті 14 КАС України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. 
Відповідно до статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. 
Частинами другою, четвертою статті 372 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом. 
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені в Законі України “Про виконавче провадження” від 02.06.2016 №1404-VIII (далі – Закон №1404-VIII). 
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”. 
Стаття 18 Закону №1404-VIII покладає на виконавця обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з частинами першою, шістнадцятою цієї статті виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до вказаного Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частинами четвертою, п`ятою статті 19 Закону №1404-VIII встановлено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи. 
Боржник зобов`язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; 5) своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження. 
Частиною п`ятою статті 26 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Частиною 1 ст. 27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Відповідно до ч.4 ст.27 Закону №1404-VIII, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). 
Відповідно до ч.1 ст.42 Закону №1404-VIII, кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Згідно з ч.3 ст.42 Закону №1404-VIII, витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. 
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
Відповідно п. п. 2, 3 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5 фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону.
Використання коштів виконавчого провадження органами державної виконавчої служби здійснюється відповідно до Порядку використання коштів виконавчого провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 №554. Витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).
Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).
Надаючи правову оцінку оскаржуваним постановам відповідача на відповідність критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У розглядуваній справі встановлено, що на виконання рішення суду від 11.09.2024 у справі №380/100511/24 Львівський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист №380/10051/24, який перебуває на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у межах виконавчого провадження №81066404.
Також заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Батюк М.В. 22.05.2026 винесено постанови про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на загальну суму 35161,13 грн..
З матеріалів справи видно, що стягувачем у виконавчому провадженні №81066404 з примусового виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/10051/24 є ОСОБА_1 , а боржником - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Львівській області.
Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Львівській області за організаційно-правовою формою є державним органом влади, фінансування якого здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України згідно із ч.1 ст. 148 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” від 02.06.2016 №1402-VIII.
Відповідно до ч.2 ст.6 Закону №1404-VIII, рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі юридична особа) (ч.1 ст.2 Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” від 05.06.2012 №4901-VI). 
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону №4901-VI виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом №4901-VI, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Тобто, в даному випадку виконання рішення щодо зобов`язання вчинити певні дії щодо майна (коштів), боржником у якому є державний орган, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету та за окремою бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду в порядку, встановленому Законом №4901-VI.
При цьому, у головного розпорядника бюджетних коштів ДСА України та у територіального управління наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 “Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя”).
На виконання рішення суду від 11.09.2024 у справі №380/10051/24 територіальне управління, розрахувавши суму, яка підлягає виплаті, звернулось до Державної судової адміністрації України з листом щодо виділення додаткових бюджетних асигнувань в розмірі 24516,51 грн., однак Державною судовою адміністрацією України такі бюджетні асигнування територіальному управлінню виділені не були.
Отже, Територіальне управління добровільно виконало дане рішення в частині нарахування суддівської винагороди за спірний період.
Суд зауважує, що Територіальним управлінням можливо виконати рішення суду від 11.09.2024 у справі №380/10051/24 в повному обсязі лише після забезпечення Державною судовою адміністрацією України бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати надбавки за вислугу років.
З урахуванням наведеного, у даному випадку виконання рішення щодо зобов`язання вчинити певні дії щодо майна (коштів), боржником у якому є державний орган, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету та за окремою бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду в порядку, встановленому Законом №4901-VI.
Виконавчий збір на підставі п.3 ч.5 ст.27 Закону №1404-VІІІ у такому виконавчому провадженні з боржника не стягується, а отже і відсутні підстави для винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору.
За наведених підстав, постанова про стягнення виконавчого збору від 22.05.2026 ВП №81066404 є протиправною та підлягає скасуванню.
Що стосується постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 22.05.2026 ВП №81066404, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 статті 42 Закону №1404-VІІІ, витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Відповідно до п. 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція №512/5) витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).
Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).
До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження. 
Згідно постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 22.05.2026 ВП №81066404 розмір мінімальних витрат виконавчого провадження розраховано з врахуванням прийнятої постанови про стягнення виконавчого збору. А оскільки постанова про стягнення виконавчого збору підлягає до скасування, тому витрати пов`язані із винесенням вказаної постанови не підлягають включенню до розміру мінімальних витрати виконавчого провадження.
Доводи відповідача про те, що визначений судом спосіб захисту порушеного права (зобов`язання вчинити певні дії) не є тотожним такому способу захисту, як стягнення коштів, а тому виконавчий збір підлягає стягненню, суд відхиляє. Така позиція не враховує, що частина перша статті 2 та частина перша статті 7 Закону №4901-VI прямо поширюють державні гарантії саме на рішення про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган. Звуження сфери застосування пункту 3 частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VIII виключно до рішень, у резолютивній частині яких ужито слово “стягнути”, нівелювало б наведені гарантії та поставило б обсяг обов`язків боржника - державного органу в залежність від формулювання резолютивної частини, а не від дійсного змісту та джерела фінансування зобов`язання, що не відповідає меті закону.
Посилання відповідача на ухвалу Верховного Суду від 28.01.2026 у справі № 380/6572/25 та інші постанови Верховного Суду, на які він покликається у відзиві, суд не може розцінити як такі, що спростовують наведені висновки. Відповідні правові позиції сформульовані у спорах щодо рішень немайнового характеру, які за своїм змістом не передбачали виконання боржником грошового зобов`язання та виконання яких не забезпечувалося коштами бюджетної програми у розумінні Закону №4901-VI, тобто за інших фактичних обставин. У цій же справі предметом примусового виконання є грошове за змістом зобов`язання державного органу, фінансування якого здійснюється з Державного бюджету України за окремою бюджетною програмою, що зумовлює застосування саме пункту 3 частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VIII.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що постанови заступника начальника Відділу Батюк М.В. від 22.05.2026 у виконавчому провадженні №81066404 про стягнення виконавчого збору у розмірі 34588,00 грн та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 573,13 грн, а всього на загальну суму 35161,13 грн, прийняті без передбачених законом підстав, є протиправними та підлягають скасуванню.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.
В силу приписів ст. 139 КАС України, з урахуванням висновків суду про задоволення позову, судові витрати у вигляді судового збору слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 2, 73, 77, 90, 242-246, 268-272, 287, 294 КАС України, суд –

ухвалив:

Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними та скасувати постанови заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Батюк М.В. від 22.05.2026 у виконавчому провадженні №81066404 про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження на загальну суму 35161,13 грн.
Стягнути на користь Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області (ЄДРПОУ 26306742) за рахунок бюджетних асигнувань Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції (ЄДРПОУ 45813957) сплачений судовий збір в сумі 2662 (дві тисяч шістсот шістдесят дві) грн 40 коп.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення .

Суддя	Гулкевич Ірена Зіновіївна