ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2204/26 | Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/3909/26 Категорія: на ухвалу | Петренко О.В.
| Доповідач в апеляційній інстанції
| Новіков О. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року м. Черкаси :
Черкаський апеляційний суд в складі колегії:
судді-доповідача | Новікова О. М.,
суддів: | Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.,
за участю секретаря | Костенко А. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 серпня 2026 року (провадження № 2-з/711/30/26) про відмову в забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Служби у справах дітей Черкаської міської ради, ОСОБА_2 про бездіяльність Служби у справах дітей Черкаської міської ради, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні житлом, відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в :

23 березня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Соснівського районного суду м.Черкаси з вказаною позовною заявою, в якій просив суд надати ОСОБА_2 можливість та можливість службі у справах дітей в 5-ти денний строк добровільно надати дозволи на продаж квартири з одночасною купівлею двох рівноцінних без розгляду в судовому засіданні; визнати дії служби у справах дітей Черкаської міської ради протиправними та дозволити реалізацію квартири, що належить позивачу; зобов`язати осіб, що перешкоджають проживанню дитини, відшкодувати моральну та матеріальну шкоду за недопуск до житла у сумі середнього розміру оренди однокімнатної квартири в м. Черкаси у сумі 12 000,00 грн.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до Служби у справах дітей Черкаської міської ради про бездіяльність служби у справах дітей направлено за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси.
03 серпня 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони стороннім особам: ОСОБА_2 та її представнику ОСОБА_3 , а також іншим особам, які не зареєстровані за даною адресою чинити перешкоди дитині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його законним представника у користування житловим приміщенням, що розташоване у АДРЕСА_1 , та належить позивачу та заборонити користування житловим приміщенням на час розгляду справи, а також шляхом заборони Службі у справах дітей або іншим органам вчиняти дії, які ускладнюють захист житлових прав дитини на час розгляду справи (вхідний №33742/26 від 04.08.2026).
Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_2 , яка втратила статус члена сім`ї позивача після розлучення і не є зареєстрованою у квартирі, незаконно та без будь-яких правових підстав, з порушенням правил співжиття перебуває у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 . Перебування ОСОБА_2 наносить дитині та позивачу як батьку дитини великі незручності, створює загрозу безпеці дитини та позивачу, майну позивача та унеможливлює користування житлом. Оскільки ОСОБА_2 не зареєстрована у квартирі та не її співвласником, вона не має законних підстав перебувати у житлі проти волі позивача, а тим паче перешкоджати проживанню там дитині позивача від другого шлюбу і нести їй загрозу. Водночас, забезпечення позову є необхідним, оскільки тривале перебування дитини поза межами її законного житла завдає їй психологічної травми, позбавляє належних санітарно-гігієнічних умов та порушує базові права дитини, що може завдати дитині непоправної шкоди.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.08.2026 року у задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив вимоги заяви задовольнити.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт вказує, що судом першої інстанції не було належним чином враховано, що не прописана в житловому приміщенні колишня дружина ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 фактично блокують безпечне перебування і взагалі проживання в квартирі малолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Залишення відповідачки та її представника в житлі на час розгляду справи, де буде проживати малолітня дитина, неминуче призведе до конфліктів, психологічного тиску та реальної загрози безпеці дитини.
Невжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони перебування та користування приміщенням особам, які не мають законних прав на це житло, робить неефективним майбутнє рішення суду про усунення перешкод (ст. 391 Цивільного кодексу України), оскільки порушення прав власника та загроза безпеці дитини носять триваючий і небезпечний характер.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 , перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а судове рішення підлягає залишенню без змін на підставі наступного.
Постановляючи оскаржену ухвалу про відмову у вжитті заходів забезпечення позову, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ч. 1 ст. 149 ЦПК України якою передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Відповідно до ч. 6 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
Ураховуючи положення частини 1 статті 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.
Частинами 1, 2 ст. 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Частинами 1,2 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками цього судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень ст.149, 150 ЦПК України викладений у постанові Верховного Суду від 07 травня 2025 року у справі № 214/2673/24 (провадження № 61-17501св24).
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Водночас, ч. 10 ст. 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Суд обґрунтовано виснував, що забезпечення позову в обраний позивачем спосіб (заборони стороннім особам: ОСОБА_2 та її представнику ОСОБА_3 чинити перешкоди дитині ОСОБА_4 у користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_2 ) є фактично вирішенням справи по суті, що суперечить положенням ч. 10 ст. 150 ЦПК України, а відповідно і свідчить про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Позивач просить забезпечити позов шляхом заборони ОСОБА_2 та її представнику ОСОБА_3 чинити перешкоди малолітній дитині у користуванні спірним житловим приміщенням та заборонити їм же користуватися квартирою на час розгляду справи в суді першої інстанції.
При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 149 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Проте позивачем не надано суду обґрунтування та доказів об`єктивних обставин, що невжиття означеного заходу забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
При цьому, не передбачено процесуальним законом здійснення заходів забезпечення позову, яке ґрунтується виключно на припущеннях про реальну та дійсну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, що не підтверджені належними засобами доказування.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 35, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 серпня 2026 року (провадження №2-з/711/30/26) про відмову в забезпеченні позову – без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови виготовлено 14 вересня 2026 року.

Судді: