ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 912/3101/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,
секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,
за участю представників:
позивача - Демянової Н. І. (адвокат), 
відповідача - не з`явилися,
третьої особи-1 - не з`явилися, 
третьої особи-2 - не з`явилися,
третьої особи-3 - не з`явилися,
розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Управління механізації та транспорту Трансбуд" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2026 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.06.2026 у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Управління механізації та транспорту Трансбуд" 
до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр управління промисловістю "Акціонерного товариства "Українська залізниця",
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 
1) Глодоської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, 
2) Державної служби геології та надр України, 
3) Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, 
про вилучення земельної ділянки комунальної власності з постійного користування, припинення права користування, скасування запису та скасування рішення.
Короткий зміст і підстави позовних вимог 
1. 09.12.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Управління механізації та транспорту Трансбуд" (далі - ТОВ "УМТ Трансбуд", Товариство, Надрокористувач, позивач) звернулося до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр управління промисловістю "Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - АТ "Українська залізниця", Укрзалізниця, позивач), за участю третіх осіб: Глодоської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області (далі - Глодоська сільрада, Сільрада, третя особа-1), Державної служби геології та надр України (далі - Держгеонадр України, третя особа-2), Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України (Мінекономіки України, Міністерство, третя особа-3), про: 
1) вилучення земельної ділянки комунальної власності загальною площею 51,6412 га, кадастровий номер 3524084300:02:000:8002 (номер запису про право власності: 45248415), цільове призначення: 11.01 - Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами, розташованої за межами населених пунктів Глодоської сільради (далі - спірна земельна ділянка), із постійного користування АТ "Українська залізниця", номер запису про речове право: 45248671 від 22.11.2021; 
2) припинення права постійного користування Укрзалізниці спірною земельною ділянкою;
3) скасування запису № 45248671, вчиненого 22.11.2021 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права АТ "Українська залізниця" на постійне користування спірною земельною ділянкою;
4) скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.10.2025, індексний номер 81424489, та вилучення запису про обтяження № 61968539 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, посилаючись на положення статей 13, 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 66, 92, 96, 116, 141, 149 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 18, 19, 24 Кодексу України про надра, статей 5, 30 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
2. Позовна заява обґрунтовується тим, що: 
1) Товариство є власником спеціального дозволу на користування надрами від 03.03.2023 № 6679 (спеціальний дозвіл № 6679), наданого з метою видобування граніту Перлівського (Адабаського) родовища, розташованого у межах спірної земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності Глодоської сільради та у постійному користуванні Укрзалізниці, якій цю земельну ділянку було передано у постійне користування саме для здійснення діяльності, пов`язаної із користуванням надрами, на підставі спеціального дозволу на користування надрами від 21.11.2007 № 4503, строк дії якого закінчився 03.06.2016, у зв`язку з чим відповідач втратив можливість використовувати спірну земельну ділянку за її цільовим призначенням, тоді як позивач як чинний надрокористувач набув переважного права на оформлення користування цією земельною ділянкою для видобування корисних копалин загальнодержавного значення; 
2) положення частини 3 статті 149 ЗК України передбачають можливість вилучення земельної ділянки, наданої у постійне користування, для цілей видобування корисних копалин загальнодержавного значення та передачі її особі, яка має спеціальний дозвіл на користування надрами; 
3) збереження права постійного користування відповідачем спірною земельною ділянкою фактично унеможливлює реалізацію Товариством права надрокористування, гарантованого спеціальним дозволом № 6679.
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
3. Господарський суд Кіровоградської області рішенням від 10.04.2026 (суддя Глушков М. С.), залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 03.06.2026 (головуючий - Андрейчук Л. В., судді Вінніков С. В., Левшина Г. В.), у задоволенні позовних вимог відмовив. 
4. Рішення та постанова мотивовані тим, що:
1) наявність у ТОВ "УМТ Трансбуд" спеціального дозволу № 6679 не створює у нього речового права на спірну земельну ділянку та не є самостійною правовою підставою для припинення права постійного користування відповідача, зареєстрованого у встановленому законом порядку, тобто сам по собі спеціальний дозвіл на користування надрами не породжує права користування земельною ділянкою. Адже отримання спеціального дозволу на користування надрами є необхідною передумовою для оформлення прав на земельну ділянку, однак саме по собі не замінює передбаченої земельним законодавством процедури набуття права на землю;
2) право постійного користування спірною земельною ділянкою належить АТ "Українська залізниця" на законних підставах і не припинено у встановленому законом порядку, а положення частини 3 статті 149 ЗК України не надають приватній особі права самостійно звертатися до суду з вимогою про вилучення земельної ділянки з постійного користування іншого землекористувача, позаяк таке право (звернення з позовом про вилучення земельної ділянки у разі незгоди землекористувача) належить органу місцевого самоврядування, уповноваженому розпоряджатися спірною земельною ділянкою;
3) матеріали справи не містять як доказів щодо прийняття Глодоською сільрадою рішення про вилучення спірної земельної ділянки із постійного користування Укрзалізниці, так і доказів звернення саме Сільради до суду з позовом про вилучення земельної ділянки у зв`язку з відсутністю згоди землекористувача, натомість позов Товариства фактично спрямований на заміну волевиявлення власника земельної ділянки та підміну встановленої законом процедури вилучення земельної ділянки судовим рішенням, ухваленим за позовом приватної особи. Отже, такий спосіб захисту не відповідає змісту статті 149 ЗК України, оскільки ця норма не наділяє надрокористувача правом самостійно вимагати у судовому порядку вилучення земельної ділянки з постійного користування іншої особи поза рішенням уповноваженого органу;
4) обраний позивачем спосіб захисту полягає у прямому судовому припиненні речового права відповідача та скасуванні державної реєстрації такого права без попереднього рішення власника спірної земельної ділянки про її вилучення. Такий спосіб захисту не відповідає процедурі, прямо визначеній статтею 149 ЗК України, а тому не може вважатися належним та ефективним у розумінні статей 15, 16 ЦК України та статті 5 ГПК України;
5) на спірній земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна, які належать Укрзалізниці на праві власності та використовуються у межах її господарської діяльності, тоді як Товариство не надало належних доказів щодо врегулювання питання подальшого використання такого майна, механізму компенсації можливих збитків і правового режиму земельної ділянки після її вилучення з метою подальшої передачі Надрокористувачу. Адже вилучення всієї земельної ділянки без належного врегулювання правового режиму розташованого на ній нерухомого майна, без вирішення питання подальшого доступу до такого майна, без формування нових земельних ділянок і без визначення механізму компенсації можливих збитків створює ризик непропорційного втручання у право відповідача на мирне володіння майном;
6) відсутність правових підстав для вилучення спірної земельної ділянки з постійного користування відповідача та припинення його речового права, які є основними позовними вимогами, зумовлює відмову в задоволенні похідних вимог про скасування запису про речове право та скасування рішення державного реєстратора.
Разом із тим апеляційний суд зауважив, що посилання скаржника на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 01.10.2024 у справі № 910/3884/23, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зазначена справа стосувалася правомірності набуття Товариством спеціального дозволу на користування надрами, а не безпосередньо вилучення спірної земельної ділянки з постійного користування Укрзалізниці за позовом приватного надрокористувача. Таким чином, висновки Верховного Суду у справі № 910/3884/23 не усувають необхідності дотримання спеціальної процедури вилучення земельної ділянки, передбаченої частиною 3 статті 149 ЗК України, та не підтверджують автоматичного припинення права відповідача на постійне землекористування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
5. Не погоджуючись із рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ "УМТ Трансбуд" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
6. На обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, наголошуючи на тому, що: 
1) апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування положень статті 152 ЗК України і статті 5 ГПК України у подібних правовідносинах (у контексті того, що позивач у спорі про захист прав на земельну ділянку може пред`явити будь-яку позовну вимогу, яка не передбачена законом або договором, а суд може захистити порушене право у заявлений спосіб, у тому числі й шляхом визнання відсутнім права, але за умови, що такий спосіб захисту прав на земельну ділянку, обраний позивачем, відновлює (захищає) порушене право позивача або нівелює негативні для нього наслідки у зв`язку з порушенням права, тобто є ефективним способом захисту і виключає у подальшому необхідність пред`явлення інших позовів для захисту (відновлення) порушеного права. Визнання відсутнім у відповідача права користування земельною ділянкою у цьому випадку є по суті встановленням обставин, які у подальшому можуть бути зазначені як підстави позову про захист свого порушеного права, що також свідчить про неефективність обраного прокурором способу захисту, оскільки не відновлює порушеного права, а вимагає пред`явлення у подальшому іншого позову), викладених у постанові палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.06.2020 у справі № 922/2155/18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 922/2652/17, від 04.04.2023 у справі № 904/9070/21;
2) на теперішній час відсутні висновки щодо застосування норм статей 15, 16 ЦК України, частини 3 статті 149 ЗК України, статей 18, 18^1 Кодексу України про надра та статті 5 ГПК України у подібних правовідносинах, а саме з таких питань: а) наявність у особи, яка набула право на користування надрами на підставі спеціального дозволу, отриманого за результатами аукціону, права на судовий захист шляхом пред`явлення позову про вилучення (витребування) земельної ділянки державної або комунальної власності з постійного користування іншої особи для цілей видобування корисних копалин загальнодержавного значення у випадку, коли власник земельної ділянки - відповідний орган місцевого самоврядування не реалізовує передбачені частиною 3 статті 149 ЗК України повноваження щодо звернення до суду з відповідним позовом; б) співвідношення права постійного користування земельною ділянкою та права користування надрами, набутого на підставі спеціального дозволу на користування надрами, зокрема щодо того, чи породжує отримання спеціального дозволу та виникнення у надрокористувача законних очікувань щодо отримання земельної ділянки, на якій розташовується родовище надр, для здійснення видобування корисних копалин, самостійний охоронюваний законом інтерес, який підлягає судовому захисту; в) можливість застосування судом ефективного способу захисту прав надрокористувача у ситуації, коли передбачений законом механізм захисту у виді звернення органу місцевого самоврядування до суду фактично не реалізовується таким органом; г) чи виключає відсутність рішення органу місцевого самоврядування про вилучення земельної ділянки можливість судового захисту прав надрокористувача, якщо бездіяльність такого органу унеможливлює реалізацію права на користування надрами, набутого на підставі спеціального дозволу; д) чи може особа, яка є власником спеціального дозволу на користування надрами, самостійно звернутися до суду з вимогою про вилучення земельної ділянки з постійного користування попереднього землекористувача, який не має чинного спеціального дозволу на користування надрами та не може забезпечити цільового використання земельної ділянки, у зв`язку з бездіяльністю власника земельної ділянки -органу місцевого самоврядування;
3) усупереч вимогам статей 86, 236, 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не надав повної оцінки доводам апеляційної скарги щодо: бездіяльності Глодоської сільради як власника земельної ділянки; неможливості реалізації права на користування надрами на підставі спеціального дозволу без припинення права постійного користування відповідача; відсутності у відповідача спеціального дозволу на користування надрами; нецільового використання відповідачем спірної земельної ділянки; законних очікувань надрокористувача, який сплатив кошти за спеціальний дозвіл та отримав право на користування родовищем, що розташовується на спірній земельній ділянці.
Узагальнений виклад позиції іншого учасника справи
7. АТ "Українська залізниця" у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення з мотивів, викладених в оскаржуваних рішенні та постанові.
Треті особи не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
Розгляд справи Верховним Судом 
8. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 06.07.2026 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "УМТ Трансбуд" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2024 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.06.2026 у справі № 912/3101/25 та призначив розгляд цієї справи в судовому засіданні на 25.08.2026.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
9. ТОВ "УМТ Трансбуд" є надрокористувачем Перлівського (Адабаського) родовища гранітів на підставі спеціального дозволу № 6679, виданого Держгеонадр України для видобування корисних копалин загальнодержавного значення.
10. Перлівське (Адабаське) родовище гранітів розташоване у межах спірної земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності Глодоської сільради, а право постійного користування цією земельною ділянкою зареєстровано за АТ "Українська залізниця", що підтверджується відповідними відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та наявними у матеріалах справі реєстраційними документами.
11. Право постійного користування спірною земельною ділянкою виникло у відповідача як правонаступника попереднього користувача надр на підставі спеціального дозволу на користування надрами від 21.11.2007 № 4503.
12. Строк дії спеціального дозволу на користування надрами від 21.11.2007 № 4503 закінчився 03.06.2016, а надалі право користування Перлівським (Адабаським) родовищем було надано саме Товариству на підставі спеціального дозволу № 6679.
13. Наданою позивачем технічною документацією із землеустрою щодо поділу спірної земельної ділянки передбачається її поділ на окремі земельні ділянки з урахуванням розташування Перлівського (Адабаського) родовища та об`єктів нерухомого майна (майнового комплексу будівель та споруд загальною площею 7559,6 м^2), які належать відповідачу на праві власності та використовуються ним у межах здійснення господарської діяльності.
Разом із тим станом на час розгляду цієї справи нові земельні ділянки у встановленому законом порядку не сформовані, кадастрові номери їм не присвоєні, а право користування такими земельними ділянками не оформлено.
14. 23.09.2025 між ТОВ "УМТ Трансбуд" і АТ "Українська залізниця" укладено договір про встановлення земельного сервітуту № ЦУП-04/0125/25, за умовами якого позивачу надано право користування частиною спірної земельної ділянки площею 47,3424 га для цілей, пов`язаних із користуванням надрами.
Позиція Верховного Суду
15. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
16. В основу оскаржуваних рішення та постанови покладено висновки місцевого та апеляційного господарських судів про те, що: 
1) у розумінні норми частини 3 статті 149 ЗК України ТОВ "УМТ Трансбуд" як надрокористувач є неналежним позивачем за вимогою про вилучення спірної земельної ділянки з постійного користування АТ "Українська залізниця" як попереднього надрокористувача з метою її передачі новому надрокористувачу для видобування корисних копалин загальнодержавного значення, оскільки таке право (звернення з позовом про вилучення земельної ділянки у разі незгоди землекористувача) належить Глодоській сільраді - органу місцевого самоврядування, уповноваженому розпоряджатися спірною земельною ділянкою, яка є комунальною власністю. Таким чином, позов Товариства фактично спрямований на заміну волевиявлення власника земельної ділянки та підміну встановленої законом процедури вилучення спірної земельної ділянки судовим рішенням, ухваленим за позовом приватної особи;
2) у вересні 2025 року, тобто ще до звернення ТОВ "УМТ Трансбуд" із цим позовом, між сторонами було укладено договір про встановлення земельного сервітуту стосовно більшої частини спірної земельної ділянки, що свідчить про наявність урегульованого сторонами правового механізму реалізації права користування цією земельною ділянкою для потреб надрокористування без припинення права постійного користування відповідача, чим спростовується твердження позивача про повне блокування доступу до земельної ділянки та неможливість реалізації ним права надрокористування. При цьому Товариство не довело того, що існуючий земельний сервітут є юридично або фактично непридатним для реалізації позивачем права надрокористування або жоден інший правовий механізм не може забезпечити реалізацію інтересу Товариства в оформленні прав на земельну ділянку, а припинення права постійного користування відповідача землею є єдиним необхідним і пропорційним заходом;
3) на спірній земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна, які належать Укрзалізниці на праві власності та використовуються у межах її господарської діяльності, тоді як Товариство не надало належних доказів щодо врегулювання питання подальшого використання такого майна, механізму компенсації можливих збитків і правового режиму земельної ділянки після її вилучення з метою подальшої передачі Надрокористувачу. Адже вилучення всієї земельної ділянки без належного врегулювання правового режиму розташованого на ній нерухомого майна, без вирішення питання подальшого доступу до такого майна, без формування нових земельних ділянок і без визначення механізму компенсації можливих збитків створює ризик непропорційного втручання у право відповідача на мирне володіння майном.
17. Відповідно до частин 1, 2 статті 18 Кодексу України про надра надання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством України. Земельні ділянки для користування надрами, крім випадків, передбачених статтею 23 цього Кодексу, надаються користувачам надр після одержання ними спеціальних дозволів на користування надрами чи гірничих відводів.
18. Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок апеляційного суду про те, що спеціальний дозвіл на користування надрами є юридично значимим актом, який підтверджує право особи на користування відповідною ділянкою надр у межах, на умовах та протягом строку, визначених таким дозволом. Наявність спеціального дозволу може породжувати у його власника законний інтерес щодо оформлення прав на земельну ділянку, необхідну для проведення діяльності з користування надрами.
19. Проте наявність у юридичної особи спеціального дозволу на користування надрами не є тотожною виникненню у неї речового права на земельну ділянку та не припиняє автоматично речове право іншої особи, зареєстроване у встановленому законом порядку. Зміст норм частин 1, 2 статті 18 Кодексу України про надра свідчить, що отримання спеціального дозволу на користування надрами є необхідною передумовою для оформлення прав на земельну ділянку, однак саме по собі не замінює передбаченої земельним законодавством процедури набуття права на землю.
20. Оскільки право постійного користування спірною земельною ділянкою зареєстроване за АТ "Українська залізниця" і станом на момент звернення ТОВ "УМТ Трансбуд" із цим позовом до суду не було припинено у встановленому законом порядку, Верховний Суд вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій про те, що наявність у позивача спеціального дозволу № 6679 не породжує автоматичного набуття Товариством речового права на спірну земельну ділянку без її попереднього вилучення у постійного землекористувача і не є самостійною підставою для припинення права відповідача на постійне землекористування. 
21. Пунктом "г" частини 1 статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить вилучення земельних ділянок комунальної власності із постійного користування відповідно до цього Кодексу.
Згідно з частиною 5 статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. 
Відповідно до пункту "б" частини 1 статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.
22. Частиною 1 статті 149 ЗК України визначено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням відповідних органів державної влади або органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
23. Законом України від 01.12.2022 № 2805-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення законодавства у сфері користування надрами", який набрав чинності з 28.03.2023, статтю 149 ЗК України доповнено частиною 3 такого змісту:
"Для цілей видобування корисних копалин загальнодержавного значення, в тому числі будівництва та розміщення споруд (об`єктів), пов`язаних із зазначеним видом діяльності, вилучення земельних ділянок державної або комунальної власності, крім земель природно-заповідного фонду, оздоровчого призначення, рекреаційного призначення, історико-культурного призначення, здійснюється на підставі рішень органів, зазначених у частині першій цієї статті, які мають бути прийняті протягом трьох місяців з дня подання відповідної заяви особою, яка має спеціальний дозвіл на користування надрами. За рішенням про вилучення земельної ділянки державної або комунальної власності здійснюється передача відповідної земельної ділянки у користування особі, яка має спеціальний дозвіл на користування надрами.
У разі якщо землекористувач не надав згоду на вилучення земельної ділянки протягом строку, передбаченого абзацом першим цієї частини, орган, зазначений у частині першій цієї статті, протягом трьох місяців з дня спливу такого строку звертається до суду з позовом про вилучення земельної ділянки державної або комунальної власності з постійного користування, крім земель природно-заповідного фонду, оздоровчого призначення, рекреаційного призначення, історико-культурного призначення, для цілей видобування корисних копалин загальнодержавного значення. Задоволення позову про вилучення земельної ділянки з постійного користування відповідно до цієї частини допускається у разі, якщо об`єкти, які передбачається розмістити на земельній ділянці, неможливо розмістити на іншій земельній ділянці або якщо розміщення таких об`єктів на інших земельних ділянках завдасть значних матеріальних збитків або спричинить негативні екологічні наслідки для відповідної територіальної громади, суспільства чи держави в цілому.
Земельна ділянка, вилучена з постійного користування за рішенням суду, передається у користування особі, яка має спеціальний дозвіл на користування надрами для цілей видобування корисних копалин загальнодержавного значення органом, зазначеним у частині першій цієї статті, у 30-денний строк з дня набрання чинності рішенням суду. Втрати лісогосподарського виробництва та збитки, що будуть завдані землекористувачу внаслідок вилучення земельної ділянки з постійного користування, відшкодовуються відповідно до законодавства особою, якій земельну ділянку передано у користування".
24. Вказаною нормою передбачено особливості вилучення земельних ділянок державної або комунальної власності для цілей видобування корисних копалин загальнодержавного значення. Зокрема, наведена норма визначає не лише матеріальну передумову вилучення земельної ділянки для цілей надрокористування, а й спеціальну процедуру реалізації такого вилучення, включно із суб`єктами (органами державної влади та місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності), яких законодавець уповноважив звертатися до суду у разі відсутності згоди землекористувача.
25. Таким чином, виходячи із системного аналізу змісту положень частин 1, 3 статті 149 ЗК України (у редакції, чинній із 28.03.2023), суб`єкт господарювання, який має спеціальний дозвіл на користування надрами, ініціює процедуру вилучення земельної ділянки шляхом звернення із заявою до уповноваженого органу державної влади або місцевого самоврядування, який приймає рішення про вилучення земельної ділянки, а у випадку незгоди постійного землекористувача саме цей орган, а не надрокористувач, звертається до суду з відповідним позовом.
26. Зважаючи на достовірно встановлені судами попередніх інстанцій та не спростовані скаржником обставини належності спірної земельної ділянки до земель комунальної власності Глодоської сільради та відсутності прийняття Сільрадою як уповноваженим органом місцевого самоврядування рішення щодо її вилучення з постійного користування АТ "Українська залізниця" і відсутності звернення вказаного компетентного органу до суду з позовом про вилучення земельної ділянки у зв`язку з відсутністю згоди землекористувача, суд апеляційної інстанції цілком обґрунтовано виснував про таке:
1) позов Товариства фактично спрямований на заміну волевиявлення власника спірної земельної ділянки та підміну встановленої законом процедури її вилучення судовим рішенням, ухваленим за позовом приватної особи, а тому такий спосіб захисту інтересу Надрокористувача не відповідає змісту частини 3 статті 149 ЗК України (у редакції, чинній із 28.03.2023), оскільки ця норма не наділяє надрокористувача правом самостійно вимагати у судовому порядку вилучення земельної ділянки з постійного користування іншої особи за відсутності рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування;
2) обраний позивачем спосіб захисту полягає у прямому судовому припиненні речового права відповідача та скасуванні державної реєстрації такого права без попереднього рішення власника спірної земельної ділянки про її вилучення. Такий спосіб захисту не відповідає процедурі, прямо визначеній статтею 149 ЗК України (у редакції, чинній із 28.03.2023), а тому не може вважатися належним та ефективним у розумінні статей 15, 16 ЦК України та статті 5 ГПК України;
3) якщо позивач вважає, що уповноважений орган безпідставно не розглядає його заяву, не приймає передбачене законом рішення або ухиляється від реалізації повноважень, така бездіяльність може бути предметом окремого судового контролю у належний спосіб. Проте наявність або відсутність такої бездіяльності не надає суб`єкту господарювання права самостійно замінити собою власника земельної ділянки у процедурі її вилучення;
4) саме по собі закінчення строку дії спеціального дозволу на користування надрами не є тотожним встановленню факту нецільового використання земельної ділянки у порядку, визначеному земельним законодавством, оскільки питання про використання земельної ділянки не за цільовим призначенням потребує встановлення відповідних фактичних обставин, перевірки компетентним органом належних доказів і застосування передбаченої законом процедури припинення права землекористування. Водночас матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що у встановленому законом порядку компетентним органом було встановлено факт нецільового використання відповідачем спірної земельної ділянки та вжито передбачених законом заходів для припинення права постійного землекористування з цієї підстави.
27. Колегія суддів наголошує на тому, що покладений в основу оскаржуваних рішення та постанови висновок судів попередніх інстанцій щодо звернення Надрокористувача як неналежного позивача з вимогами про вилучення спірної земельної ділянки у постійного землекористувача для цілей видобування корисних копалин загальнодержавного значення та про припинення права постійного землекористування відповідача узгоджується з викладеним у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2025 у справі № 200/315/22 висновком про те, що чинне законодавство передбачає спеціальний механізм примусового вилучення земельних ділянок державної або комунальної власності з постійного користування для цілей видобування корисних копалин загальнодержавного значення в разі відсутності згоди землекористувача на добровільне вилучення. Застосування такого механізму можливе за наявності у відповідної особи чинного спеціального дозволу на користування надрами та за умови дотримання відповідної процедури, передбаченої частиною 3 статті 149 ЗК України (у редакції, чинній із 28.03.2023). Застосування такого механізму вимагає також активності від користувача надр щодо подання заяви, належного обґрунтування переваг використання саме спірної ділянки та дотримання балансу інтересів між державою, чинним землекористувачем та потенційним надрокористувачем.
28. Ураховуючи зазначений правовий висновок, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що позивач не позбавлений права ініціювати перед уповноваженим органом процедуру оформлення речового права на спірну земельну ділянку, звертатися із заявами, вимагати розгляду таких заяв, оскаржувати бездіяльність відповідного органу у належному порядку або використовувати інші способи захисту, які відповідатимуть характеру спірних правовідносин. Проте заявлені у цій справі вимоги спрямовані на пряме припинення зареєстрованого речового права відповідача без дотримання процедури, визначеної ЗК України.
29. Водночас, погоджуючись із відмовою суду першої інстанції у задоволенні позовної вимоги про припинення права постійного користування Укрзалізниці спірною земельною ділянкою, колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять та скаржником не надано доказів на підтвердження прийняття Глодоською сільрадою рішення про припинення відповідного речового права відповідача на підставі, передбаченій пунктом "з" частини 1 статті 141 ЗК України (у редакції, чинній із 28.03.2023), а саме у зв`язку з припиненням права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами), тоді як стаття 143 цього Кодексу, якою визначено вичерпний перелік підстав для примусового припинення прав на земельну ділянку у судовому порядку, відповідної підстави не містить.
30. Разом із тим, ураховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини розташування на спірній земельній ділянці об`єктів нерухомого майна, а саме майнового комплексу будівель і споруд, який належить Укрзалізниці на праві власності та використовується у межах її господарської діяльності, та ненадання Товариством належних доказів щодо врегулювання питання подальшого використання такого нерухомого майна, механізму компенсації можливих збитків відповідачу і правового режиму земельної ділянки після її вилучення з метою подальшої передачі Надрокористувачу, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виснував, що вилучення всієї земельної ділянки без належного врегулювання правового режиму розташованого на ній нерухомого майна, без вирішення питання подальшого доступу до такого майна, без формування нових земельних ділянок і без визначення механізму компенсації можливих збитків створює ризик непропорційного втручання у право відповідача на мирне володіння майном.
31. Відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 66 ЗК України (у редакції, чинній із 28.03.2023) земельні ділянки усіх форм власності та категорій надаються у користування власникам спеціальних дозволів на геологічне вивчення, у тому числі дослідно-промислову розробку, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислову розробку родовищ) загальнодержавного та місцевого значення та (або) на видобування корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення шляхом встановлення земельних сервітутів згідно з межами ділянок надр та строками дії відповідних спеціальних дозволів на користування надрами, а також за межами таких ділянок надр для будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності (з автоматичним продовженням строку дії земельного сервітуту в разі продовження строку дії відповідного спеціального дозволу на користування надрами). Встановлення земельних сервітутів для зазначених цілей здійснюється без зміни цільового призначення таких земельних ділянок, крім земель природно-заповідного фонду, оздоровчого призначення, рекреаційного призначення, історико-культурного призначення.
32. Пунктом "в^3" статті 99 ЗК України (у редакції, чинній із 28.03.2023) передбачено, що власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, як право на користування земельною ділянкою для потреб геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислової розробки родовищ) загальнодержавного та місцевого значення та (або) для видобування корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення з правом будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу.
33. Верховний Суд у постанові від 19.11.2025 у справі № 902/1257/24 виснував, що за змістом положень статті 66 ЗК України (у редакції, чинній із 28.03.2023) саме встановлення земельного сервітуту і є тим юридичним титулом, який легітимізує здійснення надрокористувачем своєї діяльності в межах земельних ділянок (як сформованих у встановленому порядку, так і тих, формування яких не здійснено).
34. У свою чергу в постанові від 03.12.2024 у справі № 910/19365/23 Верховний Суд звернув увагу на те, що Законом України від 01.12.2022 № 2805-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення законодавства у сфері користування надрами", яким викладено в новій редакції норми абзацу 2 частини 4 статті 66 та пункту "в^3" частини 1 статті 99 ЗК України, було спрощено порядок надання надрокористувачам земельних ділянок усіх форм власності та категорій, а саме шляхом встановлення земельних сервітутів згідно з межами ділянок надр та строками дії відповідних спеціальних дозволів на користування надрами, зокрема встановлення земельних сервітутів для зазначених цілей передбачено здійснювати без зміни цільового призначення таких земельних ділянок, за винятком певних категорій земель, які перебувають під особливою охороною держави.
35. Таким чином, законодавець прямо встановив можливість власника спеціального дозволу на видобування корисних копалин отримати у користування земельну ділянку в межах відповідних надр (або за межами, для будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності). Отримати таке право власник дозволу може саме шляхом встановлення земельного сервітуту. Саме після встановлення земельного сервітуту в межах надр відповідна особа матиме можливість здійснювати роботи, які передбачені спеціальним дозволом. Реалізація такого права фактично зумовлює здійснення дій, які зумовлюють користування земельною ділянкою, зокрема і шляхом видобування корисних копалин (аналогічні висновки викладено у пунктах 6.28, 6.29 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.05.2026 у справі № 902/152/25).
36. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами, 23.09.2025, тобто ще до звернення ТОВ "УМТ Трансбуд" із цим позовом, між сторонами було укладено договір про встановлення земельного сервітуту стосовно переважної частини спірної земельної ділянки (площею 47,3424 га із загальної її площі у 51,6412 га) для цілей, пов`язаних із користуванням надрами, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції виснував про наявність урегульованого сторонами правового механізму реалізації права користування цією земельною ділянкою для потреб надрокористування без припинення права відповідача на постійне землекористування, чим спростовується твердження позивача про повне блокування доступу до земельної ділянки та неможливість реалізації ним права надрокористування. При цьому Товариство не довело того, що існуючий земельний сервітут є юридично або фактично непридатним для реалізації права надрокористування, жоден інший правовий механізм не може забезпечити його інтересу в оформленні прав на земельну ділянку, а припинення права постійного користування відповідача землею є єдиним необхідним і пропорційним заходом для захисту майнового інтересу позивача.
Таким чином, вказана позиція апеляційного суду відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2024 у справі № 910/19365/23, від 19.11.2025 у справі № 902/1257/24, від 20.05.2026 у справі № 902/152/25.
37. Позивач у поданій касаційній скарзі посилається на наявність підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, а саме: 
якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України
38. Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування апеляційним судом під час ухвалення оскаржуваної постанови висновків щодо застосування положень статті 152 ЗК України і статті 5 ГПК України у подібних правовідносинах (у контексті того, що позивач у спорі про захист прав на земельну ділянку може пред`явити будь-яку позовну вимогу, яка не передбачена законом або договором, а суд може захистити порушене право у заявлений спосіб, у тому числі й шляхом визнання відсутнім права, але за умови, що такий спосіб захисту прав на земельну ділянку, обраний позивачем, відновлює (захищає) порушене право позивача або нівелює негативні для нього наслідки у зв`язку з порушенням права, тобто є ефективним способом захисту і виключає у подальшому необхідність пред`явлення інших позовів для захисту (відновлення) порушеного права. Визнання відсутнім у відповідача права користування земельною ділянкою у цьому випадку є по суті встановленням обставин, які у подальшому можуть бути зазначені як підстави позову про захист свого порушеного права, що також свідчить про неефективність обраного прокурором способу захисту, оскільки не відновлює порушеного права, а вимагає пред`явлення у подальшому іншого позову), викладених у постанові палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.06.2020 у справі № 922/2155/18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 922/2652/17, від 04.04.2023 у справі № 904/9070/21, з огляду на таке.
39. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено в пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).
40. При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).
41. На відміну від цієї справи, у межах якої суди розглянули та вирішили спір про вилучення земельної ділянки комунальної власності з постійного користування з метою її подальшої передачі в користування Товариству (Надрокористувачу) для видобування корисних копалин загальнодержавного значення, який (спір) виник із особливих правовідносин вилучення земельної спірної ділянки з постійного користування Укрзалізниці, які (правовідносини), у свою чергу, виникли у березні 2023 року та регулюються положеннями частини 3 статті 149 ЗК України (у редакції, чинній із 28.03.2023), у пунктах 23, 24, 31 постанови від 22.06.2020 у справі № 922/2155/18 (предмет позову - визнання відсутнім права постійного користування земельною ділянкою) палата для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, уточнюючи висновок щодо застосування норм статей 15, 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України (щодо належності обраного прокурором способу захисту), викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 922/2652/17, виснувала про таке:
"23. У даній справі прокурор звертається за захистом інтересів держави щодо користування та розпорядження спірною земельною ділянкою, посилаючись на те, що відповідач займає її без належних правових підстав. Проте, заявлена ним одна позовна вимога про визнання відсутнім права постійного користування земельною ділянкою, у разі її задоволення, не призведе до відновлення порушеного права чи захисту інтересів держави та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, не відбудеться нівелювання негативних наслідків і у позивача не відновиться користування чи розпорядження конкретним матеріальним благом - земельною ділянкою. Заявлений позов фактично містить у собі вимогу про встановлення судом факту, що має юридичне значення (визнання відсутнім права користування) та не стосується захисту права цивільного, тобто задоволення такої вимоги не є ефективним способом захисту прав позивача.
24. Визнання відсутнім у відповідача права користування земельною ділянкою, у даному випадку, є, по суті, встановленням обставин, які у подальшому можуть бути зазначені у якості підстав позову про захист свого порушеного права, що також свідчить про неефективність обраного прокурором способу захисту, оскільки не відновлює порушеного права, а вимагає пред`явлення у подальшому іншого позову.
31. З огляду на встановлені статтею 152 Земельного кодексу України способи захисту прав на земельні ділянки та визначені статтею 5 ГПК України вимоги щодо ефективності способу захисту права, позивач у спорі про захист прав на земельну ділянку може пред`явити будь-яку позовну вимогу, яка не передбачена законом або договором, а суд може захистити порушене право у заявлений спосіб, у тому числі й шляхом визнання відсутнім права, але за умови, що такий спосіб захисту прав на земельну ділянку, обраний позивачем, відновлює (захищає) порушене право позивача або нівелює негативні для нього наслідки у зв`язку з порушенням права, тобто є ефективним способом захисту і виключає у подальшому необхідність пред`явлення інших позовів для захисту (відновлення) порушеного права".
42. У свою чергу, ухвалюючи постанову від 15.05.2018 у справі № 922/2652/17 (предмет позову - визнання відсутнім права користування земельною ділянкою та звільнення земельної ділянки), якою було скасовано постанову суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову та залишено в силі рішення місцевого господарського суду про задоволення позову, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду погодився з висновком суду першої інстанції про те, що за умов неукладеності договору оренди, неприйняття рішення відповідного органу державної влади про надання в оренду відповідачу земельної ділянки, а також за відсутності державної реєстрації права користування земельною ділянкою у відповідача не виникло такого права користування, внаслідок чого відповідач безпідставно користується нею і повинен звільнити її та повернути позивачу.
Також у вказаній постанові міститься висновок Верховного Суду щодо застосування статей 15, 16 ЦК України та статей 125, 152, 212 ЗК України.
43. Водночас колегія суддів зауважує, що у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.04.2023 у справі № 904/9070/21 (предмет позову - визнання відсутнім права постійного користування на земельну ділянку, визнання недійсним державного акта на право постійного володіння землею та скасування запису про інше речове право), якою вказану справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, насправді не міститься самостійного висновку щодо застосування певних норм матеріального права (статей 15, 16, 387 ЦК України, статті 152 ЗК України, статті 5 ГПК України тощо), а фактично процитовано відповідні правові висновки, сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, у постанові палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.06.2020 у справі № 922/2155/18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 922/2652/17, від 28.08.2019 у справі № 911/2867/18. 
44. Таким чином, висновок щодо застосування положень частини 3 статті 149 ЗК України (у редакції, чинній із 28.03.2023), якою регулюються спірні правовідносини у цій справі (№ 912/3101/25), зокрема, щодо ефективного способу захисту інтересу надрокористувача в оформленні права на земельну ділянку, у постановах у справах №№ 922/2652/17, 922/2155/18, 904/9070/21 Верховним Судом об`єктивно не викладався і не міг викладатися з огляду на набрання чинності цією нормою вже після ухвалення зазначених постанов.
45. Крім того, у справі № 912/3101/25 Товариство не заявляло вимогу про встановлення судом факту, що має юридичне значення (визнання відсутнім у відповідача права постійного землекористування), а відмова суду першої інстанції в задоволенні позову мотивована передусім його поданням ТОВ "УМТ Трансбуд" як неналежним позивачем (у розумінні норми частини 3 статті 149 ЗК України) за вимогою про вилучення спірної земельної ділянки з постійного користування АТ "Українська залізниця", тобто процесуальною підставою. 
46. Наведене вище переконливо свідчить як про різні фактичні обставини, що формують зміст спірних земельних правовідносин, так і про їх різне правове регулювання у справах №№ 922/2652/17, 922/2155/18, 904/9070/21 і в цій справі, у зв`язку з чим немає підстав для висновку про подібність правовідносин у зазначених справах.
47. Таким чином, за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями правовідносини у справах №№ 922/2652/17, 922/2155/18, 904/9070/21 та у справі № 912/3101/25, що наразі розглядається, не є подібними з огляду на істотні відмінності в нормативно-правовому регулюванні прав та обов`язків сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин, і, як наслідок, виключає застосування вказаних скаржником правових висновків як нерелевантних для вирішення цього спору.
48. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, в зв`язку з чим касаційне провадження за касаційною скаргою позивача у частині вказаної підстави підлягає закриттю згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України 
49. Тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, покладається на скаржника. 
50. Зі змісту пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України вбачається, що зазначена норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
51. Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
52. Ураховуючи відмову суду першої інстанції в задоволенні позову передусім із підстав його подання Товариством як неналежним позивачем (у розумінні норми частини 3 статті 149 ЗК України), а також із мотивів, детально наведених у пунктах 23- 29, 33- 36 цієї постанови, колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про необхідність формування Верховним Судом висновків щодо застосування положень статей 15, 16 ЦК України, частини 3 статті 149 ЗК України, статей 18, 18^1 Кодексу України про надра, статті 5 ГПК України у подібних правовідносинах, а саме щодо таких питань: 
1) наявність у особи, яка набула право на користування надрами на підставі спеціального дозволу, отриманого за результатами аукціону, права на судовий захист шляхом пред`явлення позову про вилучення (витребування) земельної ділянки державної або комунальної власності з постійного користування іншої особи для цілей видобування корисних копалин загальнодержавного значення у випадку, коли власник земельної ділянки -відповідний орган місцевого самоврядування не реалізовує передбачені частиною 3 статті 149 ЗК України повноваження щодо звернення до суду з відповідним позовом; 
2) співвідношення права постійного користування земельною ділянкою та права користування надрами, набутого на підставі спеціального дозволу на користування надрами, зокрема щодо того, чи породжує отримання спеціального дозволу та виникнення у надрокористувача законних очікувань щодо отримання земельної ділянки, на якій розташовується родовище надр, для здійснення видобування корисних копалин, самостійний охоронюваний законом інтерес, який підлягає судовому захисту; 
3) можливість застосування судом ефективного способу захисту прав надрокористувача у ситуації, коли передбачений законом механізм захисту у виді звернення органу місцевого самоврядування до суду фактично не реалізовується таким органом; 
4) чи виключає відсутність рішення органу місцевого самоврядування про вилучення земельної ділянки можливість судового захисту прав надрокористувача, якщо бездіяльність такого органу унеможливлює реалізацію права на користування надрами, набутого на підставі спеціального дозволу; 
5) чи може особа, яка є власником спеціального дозволу на користування надрами, самостійно звернутися до суду з вимогою про вилучення земельної ділянки з постійного користування попереднього землекористувача, який не має чинного спеціального дозволу на користування надрами та не може забезпечити цільового використання земельної ділянки, у зв`язку з бездіяльністю власника земельної ділянки - органу місцевого самоврядування.
53. Зокрема, Верховний Суд не бере до уваги безпідставні аргументи скаржника про необхідність формування висновку щодо наявності в особи, яка набула право на користування надрами на підставі спеціального дозволу, отриманого за результатами аукціону, права на судовий захист шляхом пред`явлення позову про витребування земельної ділянки державної або комунальної власності з постійного користування іншої особи для цілей видобування корисних копалин загальнодержавного значення у випадку, коли власник земельної ділянки - відповідний орган місцевого самоврядування не реалізовує передбачені частиною 3 статті 149 ЗК України повноваження щодо звернення до суду з відповідним позовом, оскільки за змістом статті 387 ЦК України саме власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться (тобто від останнього набувача) та є індивідуально визначеним. Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння (аналогічні усталені висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 (пункт 115), від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц (пункт 33), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 49), від 14.09.2021 у справі № 359/5719/17 (пункт 49), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (пункти 11.4, 11.7).
54. За фактичних обставин цієї справи колегія суддів наголошує на тому, що сама по собі відсутність рішення органу місцевого самоврядування про вилучення земельної ділянки виключає можливість судового захисту прав Надрокористувача, якщо бездіяльність такого органу унеможливлює реалізацію права особи на користування надрами, набутого на підставі спеціального дозволу, позаяк суди, враховуючи укладення між сторонами договору про встановлення земельного сервітуту від 23.09.2025 № ЦУП-04/0125/25, правильно виснували про врегулювання сторонами правового механізму реалізації права користування спірною земельною ділянкою для потреб надрокористування (у тому числі з правом будівництва і розміщення споруд та об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності) без припинення права постійного користування відповідача, чим спростовується твердження позивача про повне блокування доступу до земельної ділянки та неможливість реалізації ним права надрокористування.
55. Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення та постанови із зазначеної підстави (схожий висновок про відсутність у Верховного Суду підстав для формування висновку щодо питання застосування наведеної скаржником норми права викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 916/1852/20, від 11.01.2022 у справі № 924/1263/19, від 05.07.2022 у справі № 904/7077/20, від 15.11.2022 у справі № 916/596/21, від 28.02.2023 у справі № 910/13661/21, від 23.05.2023 у справі № 910/10442/21, від 07.11.2023 у справі № 910/3733/23, від 23.01.2024 у справі № 904/1270/22, від 14.05.2024 у справі № 904/2130/23, від 08.10.2024 у справі № 912/2326/23, від 12.11.2024 у справі № 922/5494/23, від 28.01.2025 у справі № 924/1330/23, від 25.02.2025 у справі № 916/5340/23).
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України
56. За змістом норм пункту 4 частини 2 статті 287 та пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою касаційного оскарження є недослідження судом зібраних у справі доказів, однак за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
57. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, скаржник посилається на те, що усупереч вимогам статей 86, 236, 269 цього Кодексу суд апеляційної інстанції не надав повної оцінки доводам апеляційної скарги щодо: бездіяльності Глодоської сільради як власника земельної ділянки; неможливості реалізації права на користування надрами на підставі спеціального дозволу без припинення права постійного користування відповідача; відсутності у відповідача спеціального дозволу на користування надрами; нецільового використання відповідачем спірної земельної ділянки; законних очікувань надрокористувача, який сплатив кошти за спеціальний дозвіл та отримав право на користування родовищем, що розташовується на спірній земельній ділянці.
58. Таким чином, скаржник фактично обмежується посиланням на ненадання оцінки доводам позивача, викладеним в апеляційній скарзі на рішення місцевого господарського суду, тоді як у пункті 1 частини 3 статті 310 ГПК України йдеться про зовсім інше процесуальне порушення - недослідження судом зібраних, тобто наявних у справі доказів.
59. Однак скаржник не зазначив, які ж саме конкретні докази суди попередніх інстанцій залишили без дослідження та належної правової оцінки.
60. Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
61. Таким чином, за змістом положень пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
62. За таких обставин, а саме за умови відсутності підтвердження будь-якої з інших підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини 2 статті 287 ГПК України, колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про неповну оцінку апеляційним судом доводів апеляційної скарги позивача, а тому підстава касаційного оскарження, визначена пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК України, також не отримала підтвердження під час касаційного провадження.
63. Отже, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення та постанови з цієї підстави.
64. Таким чином, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
65. Із наведених раніше мотивів Верховний Суд погоджується з обґрунтованими доводами відповідача, викладеними у відзиві на касаційну скаргу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
66. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
67. З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивача в частині зазначеної підстави касаційного оскарження.
68. У свою чергу, інші підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, також не отримали підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення та постанови із цих підстав.
69. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам із урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову, як наслідок, оскаржувані рішення та постанову ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
70. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
71. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
72. Ураховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів вважає, що доводи позивача, викладені у касаційній скарзі, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновку судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову, у зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги і скасування оскаржуваних рішення та постанови.
Розподіл судових витрат
73. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Управління механізації та транспорту Трансбуд" у частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Управління механізації та транспорту Трансбуд" у частині підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 10.04.2026 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.06.2026 у справі № 912/3101/25 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді  Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай