Справа №: 398/451/26	

провадження №: 2/398/1797/26
РІШЕННЯ
Іменем України 
"06" липня 2026 р. м. Олександрія
Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області 
в складі: головуючого судді Стручкової Л.І.,
з участю секретаря судового засідання Дудченко О.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
ТОВ «НоваПей Кредит» звернулось в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №543564 від 10.04.2025 року на загальну суму 63 150,00 грн. та судових витрат. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ТОВ «НоваПей Кредит» та ОСОБА_1 , 10 квітня 2025 року укладено договір про споживчий кредит (публічна пропозиція) шляхом підписання ОСОБА_1 . Заяви на приєднання № 543564 від 10.04.2025 за продуктом «Розстрочка NovaPay». За Заявою № 543564 відповідач отримала кредит в розмірі 50 000,00 грн. з кінцевим строком повернення грошових коштів до 10 квітня 2026 року включно. Відповідач порушила умови кредитування та не виконує належним чином зобов`язання, в результаті чого станом на 20.01.2026 року виникла заборгованість в розмірі 63 150,00 грн, яка складається з: 50 000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 12 250,00 грн. заборгованість за відсотками (комісією); 900,00 грн. – заборгованість за штрафами.
Ухвалою суду від 02.03.2026 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін, призначено судове засідання для розгляду справи по суті.
07.042026 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 , в якому вона просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначила, що ніякі кредитні кошти вона не отримувала, договір не укладала. За даним фактом вона звернулась до Олександрійського РВП та повідомила про здійснення невідомими особами шахрайських дій. За даним фактом було розпочато кримінальне провадження за № 12025121060000612, де вона визнана потерпілою. Також 25.11.2025 року вона зверталась до позивача із проханням розібратись у ситуації, яка склалась, надавши підтверджуючі документи з поліції, але це не дало жодних позитивних результатів. Перекладення на неї відповідальності за дії особи, винної в шахрайських діях, вважає незаконним та несправедливим. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.07.2025 року в справі №490/7829/23 клієнт не може нести відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, а банк не довів, що клієнт своїми діями сприяв втраті та/або незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати спірні платіжні операції. Крім того, вважає, що і сам розрахунок заборгованості за кредитом здійснено без врахування чинних правових норм. Пунктом 18 ПРИКІНЦЕВИХ ТА ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). За таких обставин нарахування позивачем штрафу в сумі 900,00 грн. не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Крім того, позивач вправі вимагати повернення тіла кредиту та відсотків, за умови пред`явлення такої вимоги до належного відповідача, яким вона в даній справі не являється. Також не погоджується з вимогою щодо стягнення з неї судових витрат, оскільки зазначення деяких послуг в розрахунку витрат на правничу допомогу фактично штучно збільшують обсяг правничої допомоги, а тому вони є завищеними та не відповідають складності справи.
Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що позивач є фінансовою установою та діє на підставі ліцензії на діяльність фінансової компанії з правом надання послуги надання коштів та банківських металів у кредит. Кредитування здійснюється шляхом приєднання Позичальника до Публічного договору про споживчий кредит. Відповідно до ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір вважається укладеним з моменту акцепту оферти. У даному випадку акцептом є використання Позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором (OTP-паролем). Керуючись статтею 634 Цивільного кодексу України, шляхом укладання цієї Заяви про приєднання до умов Публічного договору про споживчий кредит за продуктом «Розстрочка NovaPay», Позичальник приєднався до встановлених ТОВ «НоваПей Кредит» умов Публічного договору про споживчий кредит, що розміщений на веб-сайті Кредитодавця. Підписана Позичальником Заява про приєднання №543564 до умов публічного договору про споживчий кредит за продуктом «Розстрочка NovaPay» містить інформацію про розмір процентної ставки за користування кредитом та комісії за надання фінансового інструменту (п. 2.4 та п. 2.6). Кредит видається Позичальнику у безготівковій формі на платіжний рахунок Позичальника IBAN НОМЕР_1 , відкритий в ТОВ «НоваПей». Твердження відповідача про відсутність волевиявлення на укладення Договору спростовуються процедурою верифікації. Перед відкриттям платіжного рахунку відповідач особисто пройшла верифікацію методом розпізнавання реальності особи (liveness detection method), надала копію свого паспорту громадянина України та підписала удосконаленим електронним підписом заяву про приєднання до договору про надання платіжних послуг. Вказана заява містить фінансовий номер мобільного телефону відповідача, на який був направлений ОТР-пароль для укладання кредитного договору. Позивач виконав свої зобов`язання встановлені кредитним договором, перерахувавши кошти в сумі 50000,00 на рахунок НОМЕР_1 , що підтверджується платіжною інструкцією, що долучена до позовної заяви. Укладання договору кредиту на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення Позичальника, з врахуванням, що особа розуміла, що дані умови договору є зручними для неї на ринку фінансових послуг в мережі інтернет (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 07.10.2020 у справі 127/33824/19). Тобто, умови щодо оплати комісії не суперечать нормам чинного законодавства України та погоджені сторонами договору відповідно до ст. ст. 6, 536, 611, 626-628, 1046, 1048, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України щодо свободи договору, визначення сторонами його умов, вибору контрагента, тощо. Враховуючи вищезазначене, вважаємо викладені у відзиві обставини необґрунтованими, оскільки факт укладення договору підтверджується належним використанням ОТП-пароля та переказом кредитних коштів на платіжний рахунок відповідача. Оскільки позивач виконав зобов`язання з перерахування коштів, подальший рух коштів на платіжному рахунку не залежить від волі кредитодавця, доводи відповідача не спростовують вимог позову та не звільняють від обов`язку повернення боргу.
17.04.2026 року від відповідача ОСОБА_1 надійшли заперечення в яких зазначено, що надання позивачем її особистих даних, копії паспорта та її фото пов`язано з тим, що вона неодноразово користувалась послугами позивача, а саме «посилка в кредит», для отримання посилок, у зв`язку з чим неодноразово укладались аналогічні договори та вона здійснювала по ним своєчасний та повний розрахунок. Вона не надавала доступу третім особам до її ідентифікуючих даних, не здійснювала їх добровільну передачу. 
Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Підтримує позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, будь-яких заяв чи клопотань про відкладення до суду не надходило.
Суд на підставі ст.223 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у відсутність зазначених осіб на підставі наявних у ній доказів.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є клієнтом ТОВ «НоваПей Кредит» та неодноразово отримувала послуги, що підтверджується довідками ТОВ «Нова Пей Кредит» (а.с.61-64). 
Позивачем надано копію заяви про приєднання №543564 до умов Публічного договору про споживчий кредит (публічна пропозиція) за продуктом «Розстрочка Nova Pay» від 10.04.2025 року, в якій сторонами зазначено ТОВ «НоваПей Кредит» (Товариство) та ОСОБА_1 (позичальник). В заяві зазначено, що Товариство зобов`язується надати Позичальникові кредит в розмірі 50 000,00 грн., а Позичальник зобов`язується повернути кредит протягом 36 місяців та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 0,00001% річних. Договір містить додаток до договору (графік розрахунків).
Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.
Згідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За приписами ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
Електронний цифровий підпис це ключовий засіб підтвердження особи і волевиявлення у електронних договорах. Простої згадки про його використання у договорі недостатньо для підтвердження дійсності підпису, оскільки не встановлюється, хто саме і коли його проставив. Для юридичної сили потрібно документально зафіксувати факт підписання, час, а також спосіб аутентифікації, наприклад, використання одноразового ідентифікатора. Для підтвердження укладення такого договору достатньо доказів проходження позичальником процедури ідентифікації (надання паспортних даних, ІПН, телефону, email) та підписання договору шляхом введення одноразового ідентифікатора.
Такі правові висновки викладно у постановах Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі №671/1832/20, від 28 квітня 2021 року у справі №234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20 та від 08 серпня 2022 року у справі №234/7298/20.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині ідентифікації відповідача, укладення договору та отримання коштів відповідачем, позивач посилався на заяву про приєднання №543564 до умов Публічного договору про споживчий кредит (публічна пропозиція) за продуктом «Розстрочка Nova Pay» від 10.04.2025 року, в якій зазначено персональні дані відповідача, зокрема її фінансовий номер 0962880930.
Однак, позивачем не надано інформацію та належним чином завірені копії документів про порядок та покрокову послідовність дій сторін кредитного договору №543564 від 10.04.2025 року з моменту звернення позичальника до моменту підписання договору, включаючи інформацію та документи, які містять відомості про ідентифікацію позичальника; надання позичальником паспортних даних (паспорту); зазначення фінансового номеру мобільного телефону, який було використано при укладені кредитного договору; про IP-адресу, з якої подана заява на отримання кредиту; про формування, надсилання позичальнику одноразового ідентифікатора, яким було підписано кредитний договір тощо, які були витребувані ухвалою суду.
Тобто, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач будь-яким способом отримувала та застосувала ідентифікатор електронного підпису. Також у справі відсутні докази реєстрації відповідача у інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «НоваПей Кредит» з метою укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Тобто, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 у справі №755/2284/16-ц.
Долучені позивачем до відповіді на відзив документи, а саме Анкета-Заява №8557035 на приєднання до Публічного договору про надання платіжних послуг фізичним особам від 07.08.2024 року, копія паспорта відповідача ОСОБА_1 та фото відповідача, підтверджують лише те, що відповідач є користувачем послуг ТОВ «НоваПей Кредит», однак не підтверджують того, що відповідач отримала 10.04.2025 року кредит в розмірі 50 000,00 грн. 
13.10.2025 року ОСОБА_1 звернулась до Олександрійського РВП ГУНП з заявою про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, а саме відкриття кредитного рахунку на її імя в ТОВ «НоваПей Кредит» та спричинення майнової шкоди в розмірі 89 000,00 грн. 11.04.2025 року за вказаним фактом внесено відомості до ЄРДР за ч.4 ст.190 КК України, номер кримінального провадження 12025121060000612 (а.с. 54-56).
25.11.2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Гулян Я.В. звернулась до ТОВ «НоваПей Кредит» з заявою про деактивацію договору №543564 від 10.04.2025 року, за яким на імя ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 оформлено кредит, в зв`язку з не укладенням нею даного договору (а.с. 57).
ТОВ «НоваПей Кредит» 03.12.2025 року за №03-12/2025/8-Т було надано відповідь на заяву від 25.11.2025 року, відповідно до якої вважає, що договір є укладеним між сторонами та в зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором підстави для припинення цього договору відсутні (а.с. 58-59). 
Відповідно до пунктів 1,6,9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України №705 від 05.11.2014 року, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.
Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
Згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам Цивільно-процесуального кодексу України, які викладені вище.
Таким чином, провівши аналіз норм матеріального права в системному зв`язку із встановленими по справі фактичними обставинами, суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування доводів відповідача, не доведено, що відповідач, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до його карткового рахунку чи надав інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.02.2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15.
Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
У постанові від 16.08.2023 року у справі № 176/1445/22 Верховний Суд зазначив, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 29.03.2024 року в справі 456/4026/21 та від 31.07.2024 року в справі 953/5904/22.
Позивачем не доведено факт того, що ОСОБА_1 сприяла незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 зазначено, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин.
Фізичні особи - позичальники у більшості випадків є більш слабкою стороною цивільних кредитних відносин, оскільки банки фактично визначають умови договорів, і, в такому випадку, економічна та юридична свобода укладення договору не завжди співпадають.
Як роз`яснив КЦС ВС в постанові від 08.02.2018 в справі № 552/2819/16: «За відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».
Як роз`яснив Верховний Суд в своїй постанові від 13.05.2020 у справі №219/1704/17 суд при оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищим, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. Тому, всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
Крім того, тягар доказування обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2019 року, справа №489/1649/17, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13).
Зважаючи на те, що відповідач виявивши факт укладенням від її імені кредитного договору, звернулась до правоохоронних органів та повідомила про цей факт ТОВ «НоваПей Кредит», суд доходить висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт укладення кредитного договору №543564 від 10.04.2025 року саме з відповідачем, отримання та користування відповідачем кредитними коштами в розмірі 50 000,00 грн. та відповідно обов`язку відповідача повернути зазначений кредит та сплатити відсотки за користування ним, та того, що відповідач ОСОБА_1 , своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, у зв`язку з чим не знаходить підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «НоваПей Кредит».
Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову не підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76 – 81, 141, 258, 259, 263 – 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «НоваПей Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити. 
Судові витрати залишити по фактично понесеним.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено та проголошено 06.07.2026 року.

Суддя: Л.І. Стручкова