ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 липня 2026 року 

м. Київ

справа № 766/21297/24 
провадження № 61-3319св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Комунальний заклад «Олешківський опорний заклад освіти № 4» Олешківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Комунального закладу «Олешківський опорний заклад освіти № 4» Олешківської міської ради на постанову Херсонського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Майданіка В. В., Воронцової Л. П., Склярської І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального закладу «Олешківський опорний заклад освіти № 4» Олешківської міської ради (далі - КЗ «Олешківський опорний заклад № 4»), в якому просив: зобов`язати КЗ «Олешківський опорний заклад № 4» поновити йогона роботі шляхом поновлення дії трудового договору з першого вересня 2023 року; стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату у розмірі середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, тобто за період з 01 вересня 2023 року до 19 серпня 2024 року включно, в розмірі 239 906,34 грн.

В обґрунтування свого позову зазначив, що 31 серпня 2023 року, проживаючи та працюючи на тимчасово окупованій території Херсонської області, позивач отримав у месенджері Viber текстове повідомлення від в.о. директора школи про призупинення з ним дії трудового договору з 01 вересня 2023 року.

Вважав таке рішення протиправним, оскільки відповідач діяла покладаючись на неперевірені дані, без з`ясування у позивача, чи є об`єктивна можливість виконання ним роботи.

Відповідач не попередив позивача, що в разі невиїзду з окупованої території з ним буде призупинено дію трудового договору.

Позивач зазначив, що він мав можливість виконувати свою роботу дистанційно з використанням інтернету, можливості виїхати з тимчасово окупованої території не мав змоги.

Зазначав, що він іноді не виходив на зв`язок з в.о. директора школи та/або був відсутній на деяких відеоконференціях та/або педрадах до 01 вересня 2023 року саме з технічних, а не безпекових причин (тимчасова відсутність світла або зв`язку). У другому семестрі 2022/2023 навчального року він виконував свою педагогічну роботу дистанційно попри тимчасові незручності, обумовлені технічними причинами. Тому його відсутність на деяких педагогічних нарадах онлайн до 01 вересня 2023 року не може бути доказом неможливості виконувати ним роботу дистанційно та не може бути приводом призупинення з ним дії трудового договору. Тим більше, що тимчасові труднощі виникали не лише в м. Олешки, а і на підконтрольних Україні територіях, коли у педагогів внаслідок обстрілів зникали світло, зв`язок, можливість працювати під час повітряних тривог тощо. 

Вказував, що в м. Олешки існували випадки перевірки помешкань військовими російської федерації, про що він повідомляв у загальній групі Viber Закладу освіти у 2022/2023 навчальному році. Але ці поодинокі випадки були пов`язані з пошуком військовими своїх дезертирів і не пов`язані з участю вчителів та/або учнів в освітньому процесі в українських школах і не можуть бути доказом неможливості виконувати роботу дистанційно та приводом призупинення з ним дії трудового договору, бо позивач у повній мірі виконував до початку 2023/2024 навчального року свої посадові обов`язки. До того ж він впродовж 2022, 2023 років був співавтором онлайн підготовки до конкурсу і видання видавництвом «Ранок» підручників з інформатики для 6-го, 7-го та 10-го класів українських шкіл.

Попри те, що на момент звернення з цим позовом в м. Олешки відсутній кабельний інтернет, українські мобільні оператори станом до дати подання цього позову здійснюють покриття мобільним зв`язком території міста і забезпечують функціонування мобільного інтернету з достатньою якістю і швидкістю.

У Колективному трудовому договорі закладу освіти не йдеться про зобов`язання роботодавця гарантувати безпеку працівника під час дистанційної роботи поза межами закладу освіти.

Відповідно до статті 60-2 Кодексу законів по працю України (далі - КЗпП України) на час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) роботодавця без обов`язкового укладання трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі. Укладання в письмовій формі трудового договору про дистанційну роботу в умовах збройної агресії проти України, у якому би йшлося про зобов`язання роботодавця гарантувати безпеку працівника під час дистанційної роботи поза межами закладу освіти, не здійснювалось або здійснювалось без ознайомлення його з таким договором.

Очевидно, що роботодавець, з причини віддаленості педагогів під час дистанційної роботи, не може гарантувати безпеку кожного свого працівника. Таким чином призупинення дії трудового договору з безпекових причин виключно для працівників на ТОТ і продовження дії трудового договору з працівниками на контрольованих територіях України або в інших країнах світу, є дискримінаційним за місцем проживання працівника.

З огляду на викладене, позивач вважав безпідставним призупинення дії трудового договору у 2023/2024 навчальному році, оскільки за тих самих обставин при відсутності організаційних або технічних умов у 2022/2023 навчальному році позивачеві оголошувався стан простою, а за наявності організаційних та технічних умов позивач виконував свою роботу дистанційно.

Ні усної, ні письмової згоди про його погодинне навантаження менше 18 навчальних годин на тиждень на 2023/2024 навчальний рік позивач не давав і навіть не отримував до 01 вересня 2023 року повідомлень із попередженнями про зменшення навантаження. Отже наявне порушення відповідачем частини п`ятої статті 24 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-ІХ.
Відповідно до частини четвертої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ (далі - Закон № 2136-ІХ) відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України. Тобто розмір заробітної плати за час призупинення дії трудового договору має значення, оскільки відшкодування саме цієї заробітної плати позивач мав би вимагати від держави, що здійснює збройну агресію проти України у судовому або іншому встановленому законом порядку. Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 2136-ІХ у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. До дня видання наказу (до 01 вересня 2023 року) його ніхто не попереджав про зміну умов оплати праці, пов`язану із суттєвим зменшенням навантаження: з 26 до 9 годин, отже наявне порушення відповідачем частини четвертої статті 13 Закону № 2136-ІХ.

Позивач зазначив, що перед поданням позовної заяви звертався до державних установ з метою врегулювати спір у досудовому порядку, проте відділом освіти і науки Херсонської обласної державної адміністрації йому було повідомлено, що вчителі, які перебувають на тимчасово окупованій території, не в змозі гарантувати захищеність мобільного зв`язку та інтернет-покриття окупаційних провайдерів Проте, на думку позивача відділ освіти і науки Херсонської обласної державної адміністрації не володіє достовірною інформацією про наявність українських засобів зв`язку в м. Олешки.

Також просив поновити строк звернення до суду, оскільки пропустив його з поважних причин.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області
від 10 грудня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду із позовною заявою. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що тимчасово призупиняючи дію трудового договору з позивачем, роботодавець в якості трудового критерію визначив наявність загрози для життя та здоров`я працівника, внаслідок чого роботодавець не має можливості гарантувати безпеку останнього, визначив відсутність можливості безпечно для життя і здоров`я працівника виконувати вказану роботу дистанційно, що відповідає об`єктивним реаліям відсутності можливості гарантувати безпеку працівнику, який перебуває на тимчасово окупованій території, з боку роботодавця.
За таких обставин суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ щодо призупинення дії трудового договору та дії роботодавця відповідають вимогам статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та об`єктивним реаліям, в яких сторони опинилися внаслідок збройної російської агресії, не містить ознак дискримінації стосовно позивача, підтвердженням чого є матеріали справи, а отже, як зазначив суд, відсутні підстави поновлення на роботі позивача у зв`язку із протиправністю наказу від 01 вересня 2023 року, тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині і, як наслідок, не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення з відповідача заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, оскільки вони є похідними від вимог про поновлення на роботі.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Херсонського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 грудня 2025 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ КЗ «Олешківський опорний заклад освіти № 4» Олешківської міської ради про призупинення дії трудового договору від 01 вересня 2023 року № 39-к в частині, що стосується ОСОБА_1 .
Стягнуто з КЗ «Олешківський опорний заклад освіти № 4» Олешківської міської ради належну суму заробітної плати та інших виплат
за період дії наказу про призупинення дії трудового договору з 01 вересня
2023 року до 19 серпня 2024 року включно (дата звільнення) у розмірі
239 904,00 грн, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.
Стягнуто з КЗ «Олешківський опорний заклад освіти № 4» Олешківської міської ради на користь держави судові витрати у розмірі 9 025,60 грн.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , апеляційний суд керувався тим, що підстави для призупинення дії трудового договору були відсутні, оскільки на момент прийняття відповідного наказу про призупинення дії трудового договору з позивачем відповідач КЗ «Олешківський опорний заклад освіти № 4» здійснював свою роботу в умовах воєнного стану, мав об`єктивну можливість забезпечити працівникам, зокрема позивачу, належні умови праці, виконувати інші умови трудового договору, у тому числі в режимі дистанційної роботи, сам позивач по суті залишив робоче місце з причин вимушеного залишення на тимчасово окупованій території (м. Олешки Херсонської області).
А тому, враховуючи положення статті 57-1 Закону України «Про освіту», яка є спеціальною нормою щодо положень статті 13 Закону № 2136-ІХ та пункту 2 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, а тому має перевагу над загальною нормою, застосування положень статті 13 Закону № 2136-ІХ до позивача, який вимушено залишив робоче місце та перебуває на тимчасово окупованій території, щодо призупинення дії трудового договору виключається.
При цьому суд апеляційної інстанції враховав те, що відповідачем (який мотивував своє рішення про призупинення дії трудового договору виключно з підстав наявності загрози для життя та здоров`я працівника, внаслідок чого роботодавець не має можливості гарантувати безпеку останнього, відсутності можливості безпечно для життя і здоров`я працівника виконувати вказану роботу дистанційно), не надано належних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Призупинення з позивачем дії трудового договору під приводом піклування про його життя і здоров`я не може бути визнано правомірним, оскільки одночасно відбувається онлайн-навчання учнів, які проживають на тимчасово окупованій території в тих самих умовах, що й позивач. Відповідач не надав доказів на підтвердження того, що учням на тимчасово окупованих територіях, зокрема в м. Олешки, призупинена можливість приймати участь в навчальному процесі дистанційно в Закладі освіти.
Отже, роботодавець не довів, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України він був позбавлений можливості надати позивачу роботу за укладеним із ним трудовим договором, а останній не мав можливості виконувати свої трудові обов`язки.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
13 березня 2026 року представник Комунального закладу «Олешківський опорний заклад освіти № 4» Олешківської міської ради - Штанько Н. М., через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу
на постанову Херсонського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року
у вказаній справі.

Підставами касаційного оскарження судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- заявник обґрунтовує необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 липня 2025 року в справі № 203/5918/23, який застосовано судом
апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої
статті 389 ЦПК України);

- відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що:

- суд апеляційної інстанції, серед іншого, постановив: «визнати незаконним та скасувати наказ КЗ «Олешківський опорний заклад освіти № 4» про призупинення дії трудового договору від 01 вересня 2023 року № 39-к в частині, що стосується ОСОБА_1 , тим самим вийшов за межі позовних вимог. Роблячи такий висновок, апеляційний суд надав хибну оцінку обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права у контексті фактичних правовідносин. У цьому контексті судом апеляційної інстанції також проігноровано той факт, що наказом від 19 серпня 2024 року № 25-к/тр позивача звільнено з посади з 30 серпня 2024 року;

- апеляційний суд застосував положення статті 13 Закону № 2136-ІХ в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваної постанови, а не на момент виникнення спірних правовідносин. В редакції статті 13 Закону № 2136-ІХ, чинній на момент винесення оскаржуваного наказу, роботодавцю було надано право призупинення дії трудового договору за власною ініціативою на строк не більше ніж період дії воєнного стану;

- суд апеляційної інстанції застосував норми статті 57-1 Закону України «Про освіту» лише частково, не надавши жодної правової оцінки щодо забезпечення державних гарантій зі створення безпечного освітнього процесу та організації освітнього процесу в найбільш безпечній для його учасників формі. Вважає, що помилковим є висновок суду про те, що стаття 57-1 Закону України «Про освіту» виключає можливість застосування статті 13 Закону України № 2136-ІХ, оскільки вона не містить заборони застосування спеціального правового механізму призупинення трудового договору. В контексті застосування вказаних норм, заявник вважає, що наявні підстави для відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30 липня 2025 року у справі № 203/5918/23. Водночас вважає, що в судовій практиці відсутні й правовий висновок щодо застосування статті 13 Закону № 2136-ІХ та статті 57-1 Закону України «Про освіту» за обставин перебування педагогічного працівника на тимчасово окупованій території;

- окремо звертає увагу на те, що оскаржувана постанова в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу прийнята з порушенням норм матеріального права. На думку заявника, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми статті 235 КЗпП України, оскільки підстави для покладення на роботодавця обов`язку виплатити працівнику середній заробіток під час призупинення дії трудового договору відсутній.

20 березня 2026 року представник заявника КЗ «Олешківський опорний заклад освіти № 4» - Штанько Н. М. звернулася до Верховного Суду із заявою про зупинення виконання постанови Херсонського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

27 березня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Комунального закладу «Олешківський опорний заклад освіти № 4» Олешківської міської ради.

10 квітня 2026 року від ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшов вдруге відзив на касаційну скаргу Комунального закладу «Олешківський опорний заклад освіти № 4» Олешківської міської ради. Разом із відзивом ОСОБА_1 подав клопотання про поновлення строку на подання відзиву, яке обґрунтовує тим, що вперше відзив подано ним у межах встановленого строку, однак повернуто ухвалою без розгляду з підстав ненадання доказів надсилання копій відзиву іншим учасникам.

22 квітня 2026 року від КЗ «Олешківський опорний заклад освіти № 4» надійшла відповідь на відзив ОСОБА_1 , у якій просить залишити його без розгляду, а касаційну скаргу задовольнити.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 16 березня 2026 року касаційну скаргу КЗ «Олешківський опорний заклад освіти № 4» передано на розгляд судді-доповідачу Тітову М. Ю., судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., Коротенко Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою КЗ «Олешківський опорний заклад освіти № 4» з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 766/21297/24 з Херсонського міського суду Херсонської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу. 
Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви КЗ «Олешківський опорний заклад освіти № 4» про зупинення виконання оскаржуваної постанови.
Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2026 року відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу КЗ «Олешківський опорний заклад освіти № 4» повернуто без розгляду.
У квітні 2026 року матеріали справи № 766/21297/24 надійшли до Верховного Суду.
Розпорядженням в. о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 02 червня 2026 року № 610/0/226-26 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку із обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 02 червня 2026 року справу № 761/8812/23 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2026 року справу № 766/21297/24 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає
в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що  ОСОБА_1 , вчитель-методист працював у відповідача. З початком повномасштабного вторгнення військ російської федерації в Україну залишився на окупованій території, в м. Олешки Херсонської області, продовжував працювати у відповідача дистанційно.

Наказом КЗ «Олешківський опорний заклад освіти № 4» від 01 вересня 2023 року № 39-к призупинено дію трудового договору з ОСОБА_1 з 01 вересня 2023 року до скасування воєнного стану або окремого наказу директора. Підставою для призупинення дії трудового договору зазначено: у зв`язку з наявністю загрози для життя та здоров`я працівника, внаслідок чого роботодавець не має можливості гарантувати безпеку останнього, відсутності можливості безпечно для життя і здоров`я працівника виконувати вказану роботу дистанційно.

Позивач звертався до Освітнього омбудсмена, Державної служби України з питань праці, Міністра освіти і науки України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини стосовно призупинення дії трудового договору, в результаті чого листом заступника начальника управління Н. Левенець від 10 жовтня 2023 року Управління освіти і науки Херсонської обласної державної адміністрації ОСОБА_1 повідомлено, що директором закладу освіти прийнято рішення на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» - призупинити дію трудових договорів з вчителями, які перебувають на тимчасово окупованій території. Крім того, зазначеним листом було повідомлено, що вчителі, які перебувають на тимчасово окупованій території, не в змозі гарантувати захищеність мобільного зв`язку та інтернет-покриття окупаційних провайдерів, якими користуються. Виникають обставини наражання на небезпеку учнів та членів їх сімей в частині переслідувань представниками російського військового контингенту та окупаційних органів влади. Вказані обставини зумовлюють порушення вимог статті 3 Конституції України, де життя та безпека людини визнається найвищими соціальними цінностями.

З 30 серпня 2024 року наказом КЗ «Олешківський опорний заклад освіти № 4» від 19 серпня 2024 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників. Вказаний наказ позивач скасувати не просить.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного чи надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами першою та другою статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (тут і надалі в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Верховний Суд у своїх постановах від 15 вересня 2023 року у справі
№ 161/7449/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22, від 14 лютого 2024 року у справі № 464/2944/23 неодноразово висловлював позицію щодо обов`язку суду з`ясовувати, а відповідача - довести, неможливість надання та виконання такої роботи.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (частини перша та третя статті 82 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи визнаний обома сторонами спору факт залишення позивача на тимчасово окупованій території України, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність у відповідача правових підстав для винесення наказу від 01 вересня 2023 року № 39-к «Про призупинення дії трудового договору» в частині що стосується ОСОБА_1 .

За встановлених судом першої інстанції обставин, забезпечення відповідачем належних умови праці, трудових гарантій, а головне безпеки позивача при здійсненні ним трудової функції під час перебування на окупованій території, було неможливим. 

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку як похідних.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції помилково виходив з того, що призупинення з позивачем дії трудового договору під приводом піклування про його життя і здоров`я не може бути визнано правомірним, оскільки одночасно відбувається онлайн-навчання учнів, які проживають на тимчасово окупованій території, в тих самих умовах, що й позивач. 

Крім того, посилання апеляційного суду на відсутність доказів у справі про те, що учням на тимчасово окупованих територіях, зокрема в м. Олешки, призупинена можливість брати участь у навчальному процесі дистанційно в закладі освіти, є помилковими, оскільки такі не впливають на трудові відносини між позивачем та відповідачем.

Водночас висновки суду про те, що ОСОБА_1 мав можливість дистанційно виконувати свою роботу, зводяться до переоцінки висновків суду першої інстанції.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у зв`язку з тимчасовою окупацією російськими військами м. Олешки, заклад освіти був переміщений на підконтрольну Україні територію, водночас позивач залишився на окупованій території. Використання дистанційних засобів зв`язку у період окупації було обмеженим, про що зазначає у своєму позові сам позивач.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , зокрема визнавши незаконним та скасувавши наказ про призупинення дії трудового договору.

Крім того, апеляційним судом порушено норми процесуального права, що призвело до вирішення вимоги, яка позивачем не пред`являлася.

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (стаття 3 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Позовна вимога під номером № 1 була сформульована таким чином: «поновити на його роботі шляхом поновлення дії трудового договору з першого вересня 2023 року».

Натомість суд апеляційної інстанції при її задоволенні прийняв рішення у відповідній частині: «Визнати незаконним та скасувати наказ КЗ «Олешківський опорний заклад освіти № 4» Олешківської міської ради про призупинення дії трудового договору від 01 вересня 2023 року № 39-к в частині, що стосується ОСОБА_1 », що свідчить про вихід за межі позовних вимог апеляційним судом у цій частині.

Тому оскаржену постанову апеляційного суду належить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 141, 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального закладу «Олешківський опорний заклад освіти № 4» Олешківської міської ради задовольнити.

Постанову Херсонського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року скасувати, заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області
від 10 грудня 2025 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк