РІШЕННЯ
Іменем України

11 серпня 2026 року | м. Чернігів | справа № 927/379/26

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Новик Т.О., за участю секретаря судового засідання Заєць І.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу 
за позовом: Чернігівської окружної прокуратури (код ЄДРПОУ 0291011426), вул. Шевченка, 1, м. Чернігів, 14000 в інтересах держави в особі
позивача: Городнянської міської ради (код ЄДРПОУ 04061731), вул. Троїцька, 13, м. Городня, Чернігівський р-н, Чернігівська обл., 15100
до відповідача: Фізичної особи – підприємця Гулевича Сергія Уляновича (РНОКПП НОМЕР_1 ), АДРЕСА_1 
про стягнення 421 461,60 грн

за участю представників учасників справи:
від прокуратури: Драшпуль Н.О.;
від позивача: не з`явився;
від відповідача: Скуміна М.Г., адвоката

Суть спору. Позиції учасників справи, їх заяви і клопотання та процесуальні дії суду щодо розгляду справи.
Чернігівською окружною прокуратурою в інтересах держави в особі Городнянської міської ради подано позов до Фізичної особи – підприємця Гулевича Сергія Уляновича про стягнення 421461,60 грн безпідставно збережених коштів за період з 01.09.2020 по 01.01.2026.
Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що відповідач у період 01.09.2020 по 01.01.2026 користувався земельною ділянкою з кадастровим номером 7421410100:00:002:2175 площею 1,9902 га без достатньої правової підстави та зберіг у себе грошові кошти, які мав сплатити за користування ними як орендну плату, а тому відповідно до статей 1212, 1214 ЦК України повинен відшкодувати позивачу доходи, які він одержав за рахунок Городнянської міської ради.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 11.05.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 10.06.2026, встановлено сторонам строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечень.
Ухвала суду від 11.05.2026 доставлена до Електронних кабінетів прокурора та позивача 11.05.2026, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
Ухвала суду, направлена відповідачу за місцем реєстрації, визначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, повернута відділенням зв`язку з відміткою «одержувач відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б).
При цьому, до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу (підтвердженими відомостями з відповідного реєстру), наявними в матеріалах справи.
Крім того, обов`язок внесення та оновлення даних до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ), що є складовою ЄДР, покладається на самого суб`єкта господарювання.
У розумінні положень ст. 242 ГПК України сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в суді, про встановлені строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечень.
26.05.2026 відповідачем подана заява про застосування строків позовної давності.
Суд прийняв заяву до розгляду та долучив до матеріалів справи.
28.05.2026 прокурором подані заперечення на заяву відповідача про застосування строків позовної давності.
Суд прийняв заперечення до розгляду та долучив до матеріалів справи.
У судовому засіданні 10.06.2026 суд постановив протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи на 26.06.2026.
26.06.2026 судом оголошено перерву до 04.08.2026.
31.07.2026 відповідачем подано відзив на позов, відповідно до якого останній проти позовних вимог заперечив, посилаючись на таке:
- прокурором не дотриманий порядок, передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» при зверненні до суду;
- прокурор не визначився із змістом та правовим обґрунтуванням позовних вимог;
- у період з квітня 2025 року відповідач не користується нежитловим приміщенням, яке розташоване за адресою вул. Хрипівська, 11б, м. Городня, а відтак нарахування та стягнення грошових коштів за цей період є безпідставними.
Відповідачем заявлено клопотання про поновлення строку для подання відзиву на позов.
У судовому засіданні 04.08.2026 на підставі статей 80, 118, 119 Господарського процесуального кодексу України суд протокольно задовольнив клопотання відповідача про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позов. Відзив прийнято судом до розгляду.
У судовому засіданні 04.08.2026 встановлено строк прокурору - 3 дні з дня постановлення протокольної ухвали надати відповідь на відзив; відповідачу - строк 3 дні з дня отримання відповіді на відзив, надати суду заперечення.
У судовому засіданні 04.08.2026 судом постановлена протокольна ухвала про оголошення перерви до 11.08.2026.
07.08.2026 прокурором подана відповідь на відзив, відповідно до якої останній проти доводів відповідача заперечив.
Так, прокурор посилається на таке:
- Городнянська міська рада, як орган місцевого самоврядування, уповноважений на захист інтересів держави у сфері використання спірної земельної ділянки, будучи належним чином поінформована про суть порушеного права у окреслених запитом спірних правовідносинах, тривалий час не вживала належних заходів, спрямованих на відновлення порушеного права, відмовившись захистити інтереси держави. Усі зазначені вище обставини є виключним випадком для представництва окружною прокуратурою інтересів держави, у зв`язку з чим прокурор звернулась до суду з позовною заявою;
- всі обставини викладені у позовній заяві, вимоги якої узгоджуються з правовим обґрунтуванням позову, який містить посилання на норми матеріального права як на підставу звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати;
- твердження відповідача щодо невизначення періоду заборгованості Гулевича С.У. по орендній платі за користування землею, не відповідають дійсності, а зазначення його у вимогах позову законодавством не передбачено;
- відомості про користування третіми особами спірною земельною ділянкою у власника земельної ділянки відсутні.
Відповідь на відзив прийнята судом до розгляду та долучена до матеріалів справи.
10.08.2026 відповідачем подані заперечення на відповідь на відзив, які по своїй суті ідентичні запереченням, викладеним у відзиві на позов.
Крім того, відповідач наголосив на тому, що якщо відповідач володіє лише частиною майна (1/2), оплата за землю має нараховуватись пропорційно до розміру частки у нерухомості. Адже обов`язок платника обмежений його часткою, сума має бути зменшена до 210730,80 грн.
Суд прийняв відповідь на відзив до розгляду та долучив до матеріалів справи.
Будь-яких інших заяв та клопотань від сторін не надходило.
Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судові дебати не проводяться.
Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.
Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.
В силу вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд щодо тлумачення положення “розумний строк” в рішенні у справі “Броуган та інші проти Сполученого Королівства” роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин. 
У судовому засіданні 11.08.2026 судом оголошено скорочене рішення відповідно до ст. 240 ГПК України.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
У матеріалах справи наявна копія договору оренди землі від 25.04.2012, укладеного між Городнянською міською радою (Орендодавцем) та ОСОБА_1 (Орендар), відповідно до якого Орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення для виробничого використання (обробка деревини), яка знаходиться на території АДРЕСА_2 , загальною площею 2,7687 га.
10.10.2012 між ОСОБА_1 (Продавець), ОСОБА_2 (Покупець), ОСОБА_3 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу комплексу, відповідно до умов якого Продавець продала, а Покупці – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 купили, кожний в рівних долях, тобто по (одній другій) частці, комплекс, загальною площею 1115,3 кв.м за АДРЕСА_2 .
Договір купівлі-продажу комплексу від 10.10.2012 посвідчено приватним нотаріусом Городнянського районного нотаріального округу Чернігівської області Совою В.Ф., зареєстрованого в реєстрі за № 2348.
Комплекс, що є предметом договору, розташований на земельній ділянці площею 2,7687 га, яка на момент відчуження комплексу перебувала в оренді у продавця, згідно з договором оренди землі від 25.04.2012, укладеного з Городнянською міською радою (п.1.6. договору купівлі-продажу комплексу від 10.10.2012).
29.10.2012 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 1/2 частину комплексу загальною площею 1115,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 29.10.2012 №36034880 та інформацією з ДРРП на нерухоме майно.
29.10.2012 за ОСОБА_3  зареєстровано право власності на 1/2 частину комплексу загальною площею 1115,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з ДРРП на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 475119030).
Рішенням Городнянської міської ради від 01.08.2019 затверджено технічну документацію із землеустрою по поділу раніше сформованої земельної ділянки для формування, зокрема, окремої земельної ділянки у АДРЕСА_3 кадастровий номер 7421410100:00:002:2175, площею 1,9902 га. Передано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в оренду земельну ділянку площею 1,9902 га, кадастровий номер 7421410100:00:002:2175 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробно-машинобудівної та іншої промисловості, встановлено плату за оренду у розмірі 3% від нормативно грошової оцінки за 1 м2 в рік. Згідно з п. 3 даного рішення земельну ділянку у АДРЕСА_3 площею 0,7785 га, кадастровий номер 7421410100:00:002:2176 зараховано до земель комунальної власності.
26.01.2026 земельною комісією Городнянської міської ради проведено обстеження земельної ділянки в АДРЕСА_2 , за результатами якої розглянуто питання щодо використання земельної ділянки в АДРЕСА_4 по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є власниками нерухомого майна (нежитлових будівель) за зазначеною адресою.
За результатами обстеження виявлено факт зайняття земельної ділянки загальною площею 1,9902 га, кадастровий номер 7421410100:00:002:2175 за цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, так як вона є загородженою парканом та на ній розташований комплекс будівель і споруд де ведеться господарська діяльність.
26.01.2026 комісією з визначення розміру недоотриманого доходу внаслідок користування земельною ділянкою без правоустановчих документів складено Акт № 1, відповідно до якого розмір недоотриманого доходу внаслідок користування земельною ділянкою без правоустановчих документів склав 421461,60 грн за період з 01.09.2020 до 31.12.2025.
Рішенням Виконавчого комітету Городнянської міської ради Чернігівської області від 27.01.2026 «Про затвердження актів комісії про визначення розміру недоотриманого доходу внаслідок користування земельними ділянками без правоустановчих документів» затверджено Акт №1 комісії від 26.01.2026 щодо визначення розміру недоотриманого Городнянською міською радою доходу внаслідок користування земельною ділянкою площею 1,9902 га, кадастровий номер 7421410100:00:002:2175, яка знаходиться за адресою: Чернігівська обл., м. Городня, вул. Хрипівська, 11-б з порушенням законодавства без правоустановчих документів за період з 01.09.2020 по 31.12.2025 включно в сумі 421461,60 грн.
Згідно з витягом із технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки, грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 7421410100:00:002:2175, площею 1,9902 га, складає 2593495,70 грн.
Листом № 03-19/130 від 17.04.2026 Фінансовий відділ Городнянської міської ради повідомив, що НГО (відповідно до положень ст. 289 Податкового кодексу України) становить: за 2020 рік – 2593495,70 грн, за 2021 рік – 2593495,70 грн, за 2022 рік – 2852845,27 грн, за 2023 рік – 3280772,06 грн, за 2024 рік – 3448091,43 грн, за 2025 рік – 3861862,40 грн.
Листом № 794/5/25-01-24-10-11 від 19.02.2026 Головне управління ДПС у Чернігівській області повідомило, що в інформаційних базах даних ДПС України, Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо укладення та державної реєстрації договору оренди між ОСОБА_2 та Городнянською міською радою на земельну ділянку з кадастровим номером 7421410100:00:002:2175. Інформація від Городнянської міської ради щодо укладення договору оренди землі не надходила. Декларації з плати за землю самостійно ОСОБА_4 не подавались. 
Відповідно до поданого позивачем розрахунку за період з 01.09.2020 по 31.12.2025 (за виключенням 2022 року) розмір безпідставно збережених коштів становить 421641,60 грн, виходячи із розрахунку:
2593495,70 грн – нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2020 рік;
2593495,70 грн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2021 рік;
3280772,06 грн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2023 рік;
3448091,43 грн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2024 рік;
3861862,40 грн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2025 рік;
0 грн – визначене зобов`язання з орендної плати за землю у 2020-2025 роках;
1,9902 га – площа земельної ділянки;
3% нормативної грошової оцінки землі – розмір орендної плати. 
Загальна сума до сплати за користування земельною ділянкою площею 1,9902 га за період з 01.09.2020 по 31.12.2025 складає 421461,60 грн.
У зв`язку з тим, що користувач земельної ділянки не відшкодував кошти у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою, прокурор звернувся до суду з вимогами про відшкодування безпідставно збережених коштів в сумі 421461,60 грн за період з 01.09.2020 по 31.12.2025.
Підстави звернення прокурора до суду.
Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з частиною 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Частиною 3 статі 53 ГПК України встановлено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Відповідно до частини 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі “Ф.В. проти Франції” (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).
Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі “Менчинська проти Російської Федерації” (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):
“Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави”.
При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, Суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) “Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону” щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.
Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України “Про прокуратуру”.
Статтею 1 Закону України “Про прокуратуру” встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття “інтерес держави”.
У рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи значення поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави" може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Отже, за змістом ч. 3 статті 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
У п. 4.3 Рішення від 03.12.2025 №6-р(II)/2025 Конституційний Суд України констатував, що в пункті 3 частини першої статті 1311 Конституції України прикметник "виключний" означає виняток із загальних правил. З огляду на це словосполучення "у виключних випадках", яке міститься в зазначеному конституційному приписі, вказує на обмежувальний характер останнього. Він не наділяє прокуратуру універсальними повноваженнями щодо представництва інтересів держави в суді та не встановлює для неї загальної чи альтернативної компетенції, а стосується представництва інтересів держави в суді лише у виняткових, нетипових за своєю юридичною природою обставинах.
Відповідно й припис "у виключних випадках і в порядку, що визначені законом", який міститься в пункті 3 частини першої статті 1311 Конституції України, серед іншого, означає, що хоча законодавець і має дискрецію щодо унормування в законах України випадків і порядку здійснення представництва прокуратурою інтересів держави в суді, однак обов`язковим є те, щоб такі випадки не лише установлювалися законом, а й були об`єктивно винятковими, чітко обмеженими, зведеними до мінімально необхідних, обумовленими особливими обставинами та сприймалися стороннім спостерігачем не як загальні правила, а саме як винятки.
Визначення таких випадків є дискрецією законодавця. Однак, на думку Конституційного Суду України, ними можуть бути, зокрема: невизначеність (відсутність) у законодавстві України суб`єкта владних повноважень, уповноваженого на захист відповідних інтересів держави; колізії повноважень кількох органів публічної влади, якщо це унеможливлює захист ними інтересів держави в межах спірної компетенції; заподіяння шкоди інтересам держави правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, якщо цивільний позов у кримінальному провадженні не був чи не міг бути поданий або залишений без розгляду; звернення до прокуратури уповноваженого на захист інтересів держави суб`єкта з клопотанням про подання позову до суду; виявлення прокурором під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням фактів порушення або загрози порушення важливих інтересів держави, що потребують належного судового захисту.
У Рішенні від 05.06.2019 № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 дійшла, зокрема, таких висновків: бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк (пункт 77); невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо (пункт 80).
Сам факт незвернення до суду уповноваженого суб`єкта з позовом свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження щодо повернення майна, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18).
Згідно з частинами 4, 7 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина четверта статті 23 Закону України “Про прокуратуру” також передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
Чернігівською окружною прокуратурою пред`являється позовна заява в інтересах органу, уповноваженого державою на здійснення відповідних функцій у даних спірних правовідносинах – Городнянської міської ради, оскільки земельна ділянка належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Городня, а відповідно до ст. 142 Конституції України, ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, а тому відповідач своїми діями – несплатою коштів за використання земельної ділянки, порушує інтереси Городнянської міської ради.
Користування відповідачем земельною ділянкою без правовстановлюючих документів не лише спричинило втрати місцевого бюджету, а є і дискримінацією інших землекористувачів, які опиняються у гіршому економічному становищі поряд із суб`єктами, які ухиляються від належного оформлення відносин у земельній сфері та сплати орендної плати. 
Ненадходження вчасно та/або у повному обсязі платежів за використання землі, яка перебуває у комунальній власності, призводить до невиконання прибуткової частини місцевого бюджету, чим порушуються інтереси держави в особі територіальної громади.
Обґрунтовуючи порушення інтересів держави та наявність підстав для представництва інтересів держави в суді, прокурор вказує на бездіяльність органу, уповноваженого на виконання функцій у спірних правовідносинах, а саме на здійснення контролю за додержанням земельного законодавства на відповідній території та отримання плати за використання земель територіальної громади, місцевим бюджетом за вказаний період недоотримано 421 461,60 грн., які повинні були сплачені за користування земельною ділянкою.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. 
При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (ст. 18-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Листом № 03-09/1005 від 23.09.2025 Городнянська міська рада звернулась до Чернігівської окружної прокуратури з проханням вжити заходи щодо юридичних та фізичних осіб, які на території громади самовільно користуються земельними ділянками комунальної власності під об`єктами нерухомого майна без правовстановлюючих документів та без сплати за землю відповідно до норм чинного законодавства, зокрема щодо Гулевича Сергія Уляновича та Алексієнко Валентини Іванівни.
Листом № 55-77-7886ВИХ-25 від 17.10.2025 Чернігівська окружна прокуратура звернулась до Городнянської міської ради з вимогою про надання інформації та документів, які підтверджують вжиті чи заплановані міською радою заходи щодо захисту порушених інтересів держави, усунення порушень, у тому числі шляхом звернення до суду.
26.01.2026 листом № 55-72-651ВИХ-26 від 26.01.2026 Чернігівська окружна прокуратура звернулась до Госроднянської міської ради з вимогою про надання відповіді на запит № 55-77-7886ВИХ-25 від 17.10.2025.
Листом № 02.02.2026 № 03-09/178 Городнянська міська рада надала документи на запит прокуратури від 17.10.2025. 
При цьому, доказів належних заходів по здійсненню захисту порушених інтересів держави Городнянська міська рада не надала. 
Отже, підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка позивача, який є компетентним органом у спірних правовідносинах, щодо захисту інтересів територіальної громади, який у разі виявлення порушень законодавства має право звернутись до суду щодо захисту порушених інтересів, однак цього не зробив і не планує робити. При цьому рада сама висловила прохання до прокурора звернутися до суду з відповідним позовом за захистом інтересів держави.
У порядку ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор листом №55-72-3230ВИХ-26 від 20.04.2026 повідомив позивача про звернення до Господарського суду Чернігівської області з позовом в інтересах держави в особі Городнянської міської ради до фізичної особи – підприємця Гулевича С.У. про стягнення безпідставно збережених коштів.
За таких обставин в їх сукупності суд дійшов висновку про доведення прокурором факту бездіяльності Городнянської міської ради та виключності випадку, як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів держави.
Нормативно-правове обґрунтування, оцінка доказів та висновки суду.
За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки.
У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, Відповідач не був орендарем спірної земельної ділянки, проте був її фактичним користувачем в силу права власності на розміщену на ділянці нерухомість.
Враховуючи приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди, зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій цей будинок, будівля, споруда розташовані.
Для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати згідно із статтями 1212-1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав, земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) чи наявні правові підстави для використання земельної ділянки; 2) яка площа земельної ділянки та чи є вона сформованою відповідно до вимог земельного законодавства; 3) у якому розмірі підлягають відшкодуванню доходи, пов`язані із безпідставним збереженням майна, розраховані відповідно до вимог земельного законодавства, а саме на підставі нормативної грошової оцінки землі?
За обставин відсутності документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою у Фізичної особи – підприємця Гулевича Сергія Уляновича, не може бути визнане як її самовільне використання, однак не дає права на її безоплатне використання.
Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 10.02.2020 у справі № 922/981/18 та у постанові від 02.06.2020 у справі № 922/2417/19.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Зі змісту глави 15, статей 120, 125 ЗК України та положень статті 1212 ЦК України слідує, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт (ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди), особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. 
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі №922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 922/207/15 і № 922/5468/14, від 04.06.2019 у справі 914/1925/18.
Отже, в спірних правовідносинах виникли кондикційні зобов`язання.
При цьому, чинне земельне законодавство імперативно передбачає перехід прав на земельну ділянку в разі переходу права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у приписах ст. 120 Земельного кодексу України.
Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - ПК України) плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Відповідач на період спірних правовідносин не оформив право власності або права постійного землекористування земельною ділянкою, а тому не був суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72 Податкового кодексу України).
Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (ст.14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України).
За змістом глави 15 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.
Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт в частини першої статті 96 Земельного кодексу України).
Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).
Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи наведених вище норм та ст. 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула право на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, набуває як право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою або її частини, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній, так і обов`язку з оплати за користування цією земельною ділянкою.
Матеріалами справи встановлено, що 29.10.2012 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 1/2 частину комплексу загальною площею 1115,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 29.10.2012 №36034880 та інформацією з ДРРП на нерухоме майно.
Також матеріалами справи встановлено, що 29.10.2012 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 1/2 частину комплексу загальною площею 1115,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з ДРРП на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 475119030).
Рішенням Городнянської міської ради від 01.08.2019 затверджено технічну документацію із землеустрою по поділу раніше сформованої земельної ділянки для формування, зокрема, окремої земельної ділянки у АДРЕСА_3 кадастровий номер 7421410100:00:002:2175, площею 1,9902 га. Передано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в оренду земельну ділянку площею 1,9902 га, кадастровий номер 7421410100:00:002:2175 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробно-машинобудівної та іншої промисловості. 
Об`єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 розміщено на земельній ділянці з кадастровим номером 7421410100:00:002:2175, площею 1,9902 га, цільове призначення 11.02. для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком.
Доказів укладення договору оренди спірної земельної ділянки власниками нерухомості матеріали справи не містять.
Крім того, 26.01.2026 земельною комісією Городнянської міської ради проведено обстеження земельної ділянки в АДРЕСА_2 , якою розглянуто питання щодо використання земельної ділянки в АДРЕСА_4 по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є власниками нерухомого майна (нежитлових будівель) за зазначеною адресою.
За результатами обстеження виявлено факт зайняття земельної ділянки загальною площею 1,9902 га, кадастровий номер 7421410100:00:002:2175 за цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, так як вона є загородженою парканом та на ній розташований комплекс будівель і споруд, де ведеться господарська діяльність.
26.01.2026 комісією з визначення розміру недоотриманого доходу внаслідок користування земельною ділянкою без правоустановчих документів складено Акт № 1, відповідно до якого розмір недоотриманого доходу внаслідок користування земельною ділянкою без правоустановчих документів склав 421461,60 грн за період з 01.09.2020 до 31.12.2025.
Рішенням Виконавчого комітету Городнянської міської ради Чернігівської області від 27.01.2026 «Про затвердження актів комісії про визначення розміру недоотриманого доходу внаслідок користування земельними ділянками без правоустановчих документів» затверджено Акт №1 комісії від 26.01.2026 щодо визначення розміру недоотриманого Городнянською міською радою доходу внаслідок користування земельною ділянкою площею 1,9902 га, кадастровий номер 7421410100:00:002:2175, яка знаходиться за адресою: Чернігівська обл., м. Городня, вул. Хрипівська, 11-б з порушенням законодавства без правоустановчих документів за період з 01.09.2020 по 31.12.2025 включно в сумі 421461,60 грн.
Отже, відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач (потерпілий) втратив належне йому майно (кошти від орендної плати).
Розмір доходу відповідача у період з 01.09.2020 по 31.12.2025 було розраховано позивачем як розмір плати за земельну ділянку у формі орендної плати, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування.
Згідно з витягом із технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки, грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 7421410100:00:002:2175 площею 1,9902 га складає 2593495,70 грн.
Дослідивши поданий розрахунок, суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 289.1 статті 289 ПК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення станом на 1 січня поточного року, за певною формулою (пункт 289.2 статті 289 ПК України).
За розрахунком, доданим до матеріалів справи, розмір недоотриманого доходу внаслідок користування земельною ділянкою з кадастровим номером 7421410100:00:002:2175 без правоустановлюючих документів склав 421461,60 грн за період з 01.09.2020 по 31.12.2025.
Суд погоджується з тим, що розмір збережених коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 7421410100:00:002:2175, площею 1,9902 га за період з 01.09.2020 по 31.12.2025 становить 421461,60 грн, але не погоджується з тим, що дану суму до стягнення прокурором пред`явлено тільки до фізичної особи – підприємця Гулевича Сергія Уляновича.
Так, як зазначено вище, і підтверджено матеріалами справи, 29.10.2012 проведена державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомості загальною площею 1115,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 .
При цьому, за Гулевичем Сергієм Уляновичем зареєстровано право власності на частину комплексу. Інша частина комплексу зареєстрована за ОСОБА_3 .
Факт реєстрації за Гулевичем Сергієм Івановичем не заперечується ані прокурором, ані позивачем, ані самим Гулевичем С.У.
Доказів, що свідчили б про реєстрацію за Гулевичем С.У. іншої частини комплексу на праві власності у матеріалах справи відсутні.
Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном (ст. 360 ЦК України).
З вищевикладених норм ЦК України вбачається, що співвласник самостійно відповідає за сплату обов`язкових платежів, з огляду на його частку у власності.
Отже, з урахуванням того, що Гулевичу Сергію Уляновичу на праві власності належить об`єкту нерухомості загальною площею 1115,3 кв.м. за адресою вул. Хрипівська, 11Б в м. Городня, Чернігівської області, яка розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 7421410100:00:002:2175, площею 1,9902 га, розмір збережених відповідачем коштів від безпідставно набутого майна складає 210730,80 грн за період з 01.09.2020 по 31.12.2025.
Відтак, вимоги прокурора по стягненню безпідставно збережених коштів підлягають частковому задоволенню в сумі 210730,80 грн за період з 01.09.2020 по 31.12.2025.
Позов в частині стягнення 210730,80 грн не підлягає задоволенню за безпідставністю вимог.
Щодо заперечень відповідача стосовно того, що у період з квітня 2025 року відповідач не користується нежитловим приміщенням, яке розташоване за адресою вул. Хрипівська,11б, м. Городня, а відтак нарахування та стягнення грошових коштів за цей період є безпідставними, суд зазначає таке.
Відповідач посилається на укладення договору № 596 від 21.04.2025 на безоплатне користування нерухомого майна, відповідно до умов якого відповідач передав Квартирно-експлуатаційному відділу міста Чернігова для тимчасового розміщення нерухоме майно, нежитлові приміщення, загальною площею 72 кв.м за адресою: Чернігівська обл., Городнянський р-н, м. Городня, вул. Хрипівська 11б з 10.03.2025.
Договір підписано на умовах безоплатного користування.
Умовами договору сторони не узгодили, зокрема, порядок відшкодування плати за землю.
Чинним законодавством України не передбачені випадки звільнення власника об`єкту нерухомості від оплати обов`язкових платежів у разі беоплатної передачі майна в оренду.
Отже, обов`язок здійснювати обов`язкові платежі, зокрема, плату за землю, покладається на власника майна.
Таким чином, суд доходить висновку, що наведені відповідачем обставини не є підставою для звільнення його від плати за землю в період дії договору № 596 від 21.04.2025 в розумінні положень податкового законодавства, а мають характер звичайних ризиків підприємницької діяльності.
Відтак, заперечення відповідача в цій частині не приймаються судом.
Всі інші заперечення відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовані вищевикладеними висновками суду.
Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності.
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.
Законом України від 14.05.2025 р. № 4434-IX “Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності” (дата набрання чинності – 04.09.2025 року) постановлено пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України виключити.
Отже, у зв`язку із дією в Україні воєнного стану та у період дії пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України строки, визначені статтями 257-259 Цивільного кодексу України продовжувались з 17.03.2022 р. по 04.09.2025.
Суть змін, які запроваджувалися до Прикінцевих та перехідних положеннях Цивільного кодексу України на період карантину (COVID-19) та воєнного стану, полягала у фактичній "заморозці" (зупиненні чи продовженні) строків позовної давності. Держава тимчасово убезпечила громадян і бізнес від втрати права на судовий захист через неможливість вчасно звернутися до суду.
Дух закону в цій частині полягав у наступному: ніхто не повинен втратити своє майно, право на позов чи можливість стягнути борг лише через те, що країна зупинилася, міста перебувають в облозі, суди не працюють через евакуацію, а люди рятують життя.
Законодавець ввів захисний механізм соціальної та правової безпеки в умовах непередбачуваної глобальної та екзистенційної кризи, а тлумачення вибірковості його застосування виключно на строки давності, встановлені Цивільними кодексом України, та не поширення на строки давності, встановлені Господарським кодексом України, не відповідає духу закону.
Частиною 3 статті 263 Цивільного кодексу України унормовано, що від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Тобто після скасування зупинення перебігу позовної давності, перебіг строку позовної давності продовжився з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Проте те, що скасування Законом №4434-IX від 14.05.2025 зупинення перебігу позовної давності не мало своїм наслідком переривання такого строку, свідчить як сама назва цього Закону - "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", так і пояснювальна записка до проекту цього Закону, в якій зазначено, що цей Закон має на меті відновлення перебігу строку позовної давності.
Відтак строк позовної давності щодо вимог про стягнення безпідставно збережених коштів з вересня 2020 року почав свій перебіг 04.09.2025 та станом на дату звернення позивача до суду із даним позовом (24.04.2026) не сплив, тому прокурором не було пропущено строку позовної давності в частині обґрунтовано заявлених позовних вимог.
Отже, клопотання позивача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Доказами у справі, відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).
Судом кожній стороні була надана розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, у т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, реалізувати право на витребування доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.
Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах Трофимчук проти України, Серявін та інші проти України обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на викладене, Фізична особа – підприємець Гулевич Сергій Улянович як фактичний користувач частини земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги прокурора про стягнення 210730,80 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
В решті вимог в частині стягнення 210730,80 грн позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 237 ГПК України При ухваленні рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат.
Нормами п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" унормовано, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Відповідач у відзиві на позов зазначив, що він є інвалідом ІІ групи.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 3 наведеної статті).
Зазначене стосується і випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового рішення (таку позицію висловив Верховний Суд у постанові Верховного Суду від 04.07.2023 у справі №924/568/22).
З урахуванням того, що до матеріалів справи доказів наявності у відповідача статусу інваліда ІІ групи не надано, у суду станом на день ухвалення рішення відсутні підстави для звільнення останнього від відшкодування судового збору, присудженого до стягнення на користь прокурора.
За таких обставин, судовий збір в сумі 2528,77 грн покладається на відповідача.
В решті суми судового збору в розмірі 2528,77 грн покладається на прокурора.
Керуючись статтями 129, 178, 236-239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Фізичної особи – підприємця Гулевича Сергія Уляновича (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Городнянської міської ради (код ЄДРПОУ 04061731, вул. Троїцька, 13, м. Городня, Чернігівський р-н, Чернігівська обл., 15100) безпідставно збережені кошти в сумі 210 730,80 грн.
3. Стягнути з Фізичної особи – підприємця Гулевича Сергія Уляновича (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )  на користь Чернігівської обласної прокуратури (отримувач – Чернігівська обласна прокуратура, банк отримувача – Державна казначейська служба України м. Київ, рахунок отримувача UA248201720343140001000006008, код ЄДРПОУ 02910114) судовий збір в сумі 2528,77 грн.
4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.
5. В решті позову відмовити.
Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду згідно зі статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України подається безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 17.08.2026.

Суддя Т.О.Новик