РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

09 липня 2026 року 	м. Рівне	№460/7877/25	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 	
до	Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області 	
 	про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -	

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління пенсійного фонду України в Рівненській області №262940016491 від 24.02.2025 щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплатити пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 з врахуванням до страхового стажу періодів трудової книжки № НОМЕР_1 , а саме з 11.09.1978 – 05.06.1979, 01.09.1979 – 01.09.1985, 01.04.1985 – 03.11.1987, 09.11.1987 – 05.11.1990, 12.11.1990 – 30.04.1992, 06.05.1992 – 23.12.1993, 26.12.1993 – 24.09.1998, 01.10.1998 – 07.10.1999, 12.10.1999 – 21.06.2001, 25.06.2001 – 31.12.2003, починаючи з 16.02.2025.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 16.02.2025 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За результатами розгляду заяви за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області 24.02.2025 прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком з підстав недостатності страхового стажу. Позивач зазначає, що відповідач не зараховано до страхового стажу період роботи з 09.11.1987 по 05.11.1990 з мотивів відсутності у записі трудової книжки дати наказу про звільнення, період роботи з 12.11.1990 по 30.04.1992 з підстав нібито наявної розбіжності між датою звільнення та датою наказу про звільнення, а також періоди роботи з 01.07.2000 по 21.06.2001, з 25.06.2001 по 11.11.2004 та з 16.11.2004 по 21.10.2008 у зв`язку з відсутністю у Реєстрі застрахованих осіб відомостей про сплату страхових внесків. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки недоліки у заповненні трудової книжки, допущені роботодавцем, не можуть покладатися на працівника та бути підставою для позбавлення його права на пенсійне забезпечення. Також позивач зазначає, що відсутність у Реєстрі застрахованих осіб інформації про сплату страхових внесків не може свідчити про відсутність факту виконання ним трудових обов`язків та не повинна позбавляти його права на зарахування відповідних періодів роботи до страхового стажу, оскільки обов`язок щодо нарахування та сплати страхових внесків покладається на роботодавця, а не на працівника. Вказує, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, записи у якій підтверджують здійснення ним трудової діяльності у спірні періоди, а тому відповідач безпідставно не врахував зазначені періоди при визначенні страхового стажу та неправомірно відмовив у призначенні пенсії за віком. На підставі викладеного позивач просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою від 07.05.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач правом надати відзив на позовну заяву не скористався.
Відповідно до ч. 4 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Згідно з ч.2 ст. 175 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Розглянувши позовну заяву, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг визначеного законодавством пенсійного віку та 16.02.2025 реалізував своє право на звернення до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», подавши відповідну заяву до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві разом із документами, необхідними для вирішення питання щодо призначення пенсії.
За результатами розгляду поданої заяви за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області 24.02.2025 прийнято рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком.
Як убачається зі змісту зазначеного рішення, відповідач дійшов висновку про відсутність у позивача необхідної тривалості страхового стажу, достатньої для набуття права на призначення пенсії за віком. В обґрунтування прийнятого рішення відповідач зазначив, що відповідно до вимог чинного пенсійного законодавства на дату звернення позивача необхідний страховий стаж мав становити 28 років, а з урахуванням досягнення позивачем 63-річного віку право на призначення пенсії за віком виникає за наявності страхового стажу тривалістю від 22 до 32 років. При цьому відповідачем визначено, що загальний страховий стаж позивача становить 19 років 0 місяців 14 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.
Судом встановлено, що при обчисленні страхового стажу відповідачем не було враховано окремі періоди трудової діяльності позивача, відомості про які містяться у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 18.09.1978.
Зокрема, відповідачем не зараховано до страхового стажу період роботи з 09.11.1987 по 05.11.1990 з підстави відсутності у записі трудової книжки дати наказу про звільнення; період роботи з 12.11.1990 по 30.04.1992 з підстави наявності розбіжності між датою звільнення та датою наказу про звільнення; періоди роботи з 01.07.2000 по 21.06.2001, з 25.06.2001 по 11.11.2004 та з 16.11.2004 по 21.10.2008 з мотивів відсутності в Реєстрі застрахованих осіб відомостей щодо сплати за позивача страхових внесків за зазначені періоди.
Вважаючи рішення пенсійного органу протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся за судовим захистом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі за текстом Закон № 1058-IV).
Частина 1 статті 9 Закону № 1058-ІV встановлює, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
У відповідності до частини 4 статті 24 Закону № 1058-ІV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно зі статтею 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII (далі за текстом Закон № 1788-XII), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Зазначеним нормам відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (далі за текстом Порядок № 637), відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону, за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 62 Закону України №1788 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до "Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.03.2018 року у справі № 233/2084/17, від 16.05.2019 року у справі № 161/17658/16-а, від 27.02.2020 року у справі №577/2688/17, від 31.03.2020 року у справі №446/656/17, від 21.05.2020 року у справі №550/927/17, від 25 лютого 2021 року у справі № 683/3705/16-а.
Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).
Відповідно до пункту 2.4 Інструкції № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Відповідно до пункту 2.6 Інструкції, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (пункт 4.1 Інструкції № 58).
Системний аналіз вищезазначених положень, дає підстави дійти обґрунтованого висновку, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.
Більше того, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників" № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Крім того, згідно з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Також, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою. Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.
Пунктом 4.2 вказаного Порядку передбачено, що орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Згідно з частиною 3 статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Отже, з наведених норм чинного законодавства вбачається значний обсяг прав та обов`язків в органів Пенсійного фонду України при вирішенні питання про призначення пенсії та перевірки наявного стажу роботи для її призначення. При цьому, відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували той факт, що ними вчинялись певні дії щодо здійснення зустрічної перевірки первинних документів для підтвердження спірного періоду.
На переконання суду, відповідачем не здійснено усіх необхідних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна додатково підтвердити страховий стаж позивача.
Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 18.09.1978 позивач перебував у трудових відносинах з різними підприємствами, установами та організаціями, а саме: з 11.09.1978 по 05.06.1979 працював у Київському ордена Леніна політехнічному інституті; з 01.04.1985 по 03.11.1987 – у Дослідно-конструкторському технологічному бюро; з 09.11.1987 по 05.11.1990 – у Виробничому об`єднанні «Киновідеопрокат»; з 12.11.1990 по 30.04.1992 – у Науковій фірмі «Інтерпрограма»; з 06.05.1992 по 23.12.1993 – у приватному підприємстві «Алла»; з 26.12.1993 по 24.09.1998 – у Закритому акціонерному товаристві «Альфа Імітекс»; з 01.10.1998 по 07.10.1999 – у ТОВ КФ «АВК Універсал»; з 12.10.1999 по 21.06.2001 – у ТОВ «ВЛАНТ»; з 25.06.2001 по 11.11.2004 – у ТОВ «Преміум Сервіс»; з 16.11.2004 по 21.10.2008 – у Благодійній організації «Благодійний фонд «Росток-60». Кожен із зазначених записів містить відомості про дату прийняття на роботу, дату звільнення, реквізити відповідних наказів, засвідчений підписами уповноважених осіб та відбитками печаток підприємств.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що відповідно до диплома серії НОМЕР_2 позивач у 1979 році вступив до Київського ордена Леніна політехнічного інституту, а у 1985 році закінчив повний курс навчання за спеціальністю «Техніка високих напруг», що узгоджується із записами трудової книжки щодо перерви у трудовій діяльності у відповідний період та підтверджує послідовність викладених у ній відомостей.
Дослідивши наявну у матеріалах справи трудову книжку, суд встановив, що її записи виконані послідовно, містять необхідні реквізити, не мають виправлень, підчисток чи інших ознак недостовірності, а також не містять внутрішніх суперечностей, які б ставили під сумнів факт здійснення позивачем трудової діяльності у зазначені періоди.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж підтверджується іншими документами в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, законодавець визначив трудову книжку основним та пріоритетним доказом, що підтверджує факт перебування особи у трудових відносинах та набуття нею трудового стажу. За наявності належним чином оформленої трудової книжки із відповідними записами орган Пенсійного фонду не вправі відмовляти у зарахуванні відповідних періодів роботи до страхового стажу лише з формальних підстав, якщо такі записи не містять ознак недостовірності чи фальсифікації.
Суд критично оцінює доводи відповідача щодо незарахування окремих періодів роботи позивача з підстав відсутності дати наказу про звільнення, розбіжності між датою наказу та датою звільнення, а також відсутності у Реєстрі застрахованих осіб відомостей про сплату страхових внесків.
Так, окремі недоліки оформлення записів у трудовій книжці, якщо вони мали місце, були допущені роботодавцями, а не позивачем. Працівник не наділений повноваженнями щодо ведення кадрової документації та не може нести негативних правових наслідків у вигляді позбавлення права на пенсійне забезпечення через неналежне виконання роботодавцем обов`язків щодо оформлення документів про трудову діяльність.
Крім того, відсутність у Реєстрі застрахованих осіб відомостей про сплату страхових внесків за окремі періоди роботи також не може бути достатньою та самостійною підставою для неврахування таких періодів до страхового стажу позивача, оскільки обов`язок щодо нарахування та сплати страхових внесків покладається законом виключно на страхувальника – роботодавця. Неналежне виконання роботодавцем свого обов`язку щодо сплати страхових внесків не може покладатися на працівника та призводити до звуження чи позбавлення його конституційного права на соціальний захист.
З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що періоди роботи позивача, підтверджені записами у трудовій книжці, підлягають зарахуванню до його страхового стажу. Врахування зазначених періодів свідчить про наявність у позивача страхового стажу тривалістю 27 років 23 дні, що є достатнім для набуття права на призначення пенсії за віком відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За таких обставин, суд доходить висновку, що оскаржувана поведінка відповідача, яка пов`язана з безпідставною відмовою зарахувати до страхового стажу позивача спірні періоди, є протиправною, а належним та ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача спірні періоди роботи та здійснити призначення пенсії у зв`язку із зарахуванням таких періодів.
При цьому, на переконання суду, таке рішення суду не призведе до втручання у дискреційні повноваження відповідача, оскільки дискреційні повноваження не є необмеженими (абсолютними) та закінчуються з прийняттям органом Пенсійного фонду певного рішення, яке свідчить про те, що він скористався наданим йому правом свободи дій для його винесення (дискреційними повноваженнями), чим виключив можливість прийняття іншого рішення.
Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.03.2019 у справі №817/498/17 (№К/9901/44445/18), які є обов`язковими для врахування судами в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.
Визначаючи дату, з якої слід відновити порушені права, свободи та інтереси позивача, суд враховує положення частини першої статті 45 Закону №1058-ІV, згідно з якою пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Оскільки позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії відбулося 16.02.2025, то порушене право позивача на пенсійне забезпечення слід відновити з 16.02.2025.
Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході судового розгляду справи відповідач не виконав процесуального обов`язку доказування та не підтвердив належними й допустимими доказами правомірності оскарженої поведінки.
Натомість докази, подані позивачем, підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимог, та не були спростовані відповідачем.
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити повністю.
Враховуючи результати судового розгляду справи, документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України суд присуджує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №262940016491 від 24.02.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу періоди роботи згідно з трудовою книжкою № НОМЕР_1 , а саме: з 11.09.1978 – 05.06.1979, 01.09.1979 – 01.09.1985, 01.04.1985 – 03.11.1987, 09.11.1987 – 05.11.1990, 12.11.1990 – 30.04.1992, 06.05.1992 – 23.12.1993, 26.12.1993 – 24.09.1998, 01.10.1998 – 07.10.1999, 12.10.1999 – 21.06.2001, 25.06.2001 – 31.12.2003, починаючи з 16.02.2025.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 968,96 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Повний текст рішення складений 09 липня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 ) 
Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7,м. Рівне,Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076) 

Суддя       Н.О. Дорошенко