Справа №949/2710/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді Отупор К.М.,
за участю секретаря судового засідання Катюхи К.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця справу за позовом ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області, у якому просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті дядька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельні ділянки загальною площею 1,13 гектара, 0,66 гектара та 0,15 гектара, що належали його діду ОСОБА_3 на підставі Державних актів на право власності на земельну ділянку серії РВ №043081, серії РВ №066729 та серії РВ №019140. 
Усі зазначені земельні ділянки призначені для ведення особистого селянського господарства та розташовані на території Осівської сільської ради (нині Дубровицька міська рада) Дубровицького (нині Сарненського) району Рівненської області. 
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його дід ОСОБА_3 . Спадкодавцю за життя належали вищевказані земельні ділянки. На час відкриття спадщини після смерті діда з ним спільно проживав син (дядько позивача) ОСОБА_2 , який фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а відтак вважався таким, що прийняв спадщину відповідно до норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 дядько ОСОБА_2 також помер, заповіту не залишив. Позивач зазначає, що на час смерті дядька він проживав разом із ним за однією адресою, фактично вступив у володіння спадковим майном, у зв`язку з чим є таким, що прийняв спадщину. 
З метою оформлення спадкових прав позивач звернувся до приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Овдіюк Діни Іванівни, однак її постановою від 04 квітня 2025 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність реєстрації права власності на спірні земельні ділянки та через те, що державні акти на право власності на землю були надруковані та видані після смерті власника. За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом з метою захисту своїх майнових прав. 
Позивач ОСОБА_1 на судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву від 16 лютого 2026 року про розгляд справи за його відсутності, у якій наголосив, що позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. 
Від представника відповідача - міського голови Дубровицької міської ради Микульського Б. надходили заяви про розгляд справи без участі представника Дубровицької міської ради за наявними матеріалами, проти позовних вимог ОСОБА_1 міська рада не заперечує. 
Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України). 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дід позивача ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.11) 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дядько позивача ОСОБА_2 . 
Факт родинних відносин між позивачем та померлими спадкодавцями підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 (а.с.9), де його батьком записаний ОСОБА_4 , а також свідоцтвом про народження батька позивача ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 (а.с.10), де його батьком записаний ОСОБА_3 . 
Згідно з довідкою старости Бережницького старостинського округу Дубровицької міської ради №360/02 від 28 жовтня 2025 року, ОСОБА_3 постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 1957 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом із ним проживали дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_2 (а.с.12).
Відповідно до довідки виконавчого комітету Дубровицької міської ради №639/02 від 08 листопада 2022 року, ОСОБА_2 проживав за вказаною адресою до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , і разом із ним з 25 листопада 2016 року проживав його племінник (позивач) ОСОБА_1 (а.с.13). 
Таким чином, матеріалами справи належним чином підтверджено родинні зв`язки між сторонами та факт їх спільного проживання, що свідчить про прийняття спадщини. 
Разом з тим, суд має встановити не лише факт належності позивача до кола спадкоємців та прийняття ним спадщини, а й те, чи входили спірні земельні ділянки як сформовані об`єкти права власності до складу спадщини спадкодавців.
Судом встановлено, що позивач просить визнати право власності на три земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. 
Згідно з копіями долучених до позову державних актів, право власності ОСОБА_3 на земельні ділянки площею 1,13 гектара, 0,66 гектара та 0,15 гектара було посвідчено державними актами серії РВ №043081, серії РВ №066729 та серії РВ №019140 відповідно(а.с.17-22).
Усі ці державні акти були видані на підставі розпорядження голови Дубровицької районної державної адміністрації від 28 жовтня 2003 року №424 та зареєстровані у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 12 грудня 2003 року . 
Суд зазначає, що розпорядження компетентного органу щодо передачі земельних ділянок у власність та безпосереднє виготовлення і реєстрація вищевказаних державних актів серії РВ №043081, №066729, №019140 відбулися у жовтні та грудні 2003 року. Водночас, як встановлено вище, первинний набувач ОСОБА_3 помер значно раніше - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Отже, на час відкриття спадщини після смерті діда позивача спірні земельні ділянки як конкретно визначені обєкти цивільних прав ще не були передані йому у приватну власність, а відповідні правовстановлюючі документи (державні акти) на його ім`я не існували та були виготовлені вже після його смерті. 
Постановою приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Овдіюк Діни Іванівни від 04 квітня 2025 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказані земельні ділянки після смерті дядька ОСОБА_2 з підстав відсутності реєстрації права власності на земельні ділянки, що належали ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадщину після якого прийняв ОСОБА_2 , але не оформив своїх спадкових прав (а.с.23)
Згідно з Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №71414576 від 08 лютого 2023 року, щодо майна померлого ОСОБА_2 заведено спадкову справу №15/2023 за номером у спадковому реєстрі 70241917 (а.с.24).
Оскільки спадщина після смерті діда позивача відкрилася у 2002 році, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, до правовідносин щодо спадкування після його смерті застосовуються норми Цивільного кодексу Української РСР. 
Відповідно до статті 524 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. 
Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. 
Відповідно до статті 548 Цивільного кодексу Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Згідно із статтею 549 Цивільного кодексу Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. 
Щодо спадкування після смерті дядька - ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосовуються норми Цивільного кодексу України 2003 року. 
Згідно зі статтею 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Вирішуючи даний спір, суд має виходити з того, яке саме право або майно входило до складу спадщини на момент її відкриття. Прийняття спадщини саме по собі не створює у спадкоємця права власності на майно, яке не належало спадкодавцю на момент смерті або право власності на яке не виникло у встановленому законом порядку.
Відповідно до статті 9 Цивільного кодексу Української РСР та частини четвертої статті 25 чинного Цивільного кодексу України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Смерть фізичної особи унеможливлює набуття нею нових цивільних прав та обов`язків.
Оформлення державних актів на право власності на земельні ділянки на ім`я особи у 2003 році, яка на той момент вже померла, не свідчить про набуття такою особою після смерті права власності на конкретні земельні ділянки як об`єкти нерухомого майна. 
За змістом частини другої статті 78 чинного Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. 
Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягали сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. 
Згідно з пунктом 2 Указу №720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства. У разі смерті члена колективного сільськогосподарського підприємства, що набув права на земельну частку (пай) з дня видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю, успадкування права на земельний пай здійснюється за загальними правилами спадкування. 
Згідно статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. 
Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай).
Як встановлено судом з матеріалів справи, ОСОБА_3 17 вересня 1996 року було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РВ №0134032 на 2,99 умовних кадастрових гектарів (а.с.14). 
Згідно з частиною першою статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, прийняття спадщини та виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). 
Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає із моменту державної реєстрації цих прав. 
Отже, право на земельну частку (пай) та право власності на конкретно визначену земельну ділянку не є тотожними правовими категоріями. Земельна частка (пай), посвідчена сертифікатом, є майновим правом особи на отримання земельної ділянки у натурі (на місцевості) із земель колективної власності відповідно до встановленого законом порядку. Натомість право власності на земельну ділянку виникає лише після виділення відповідної земельної ділянки в натурі, оформлення належної технічної документації, прийняття компетентним органом відповідного рішення, видачі належного правовстановлюючого документа та державної реєстрації відповідного речового права у встановленому законом порядку. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
У постанові Верховного Суду від 10 червня 2022 року у справі №750/519/21 зазначено, що якщо вимоги щодо оформлення землі спадкодавцем за життя не дотримано, право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Суд касаційної інстанції погодився з відмовою у задоволенні позову, оскільки державні акти на спірні земельні ділянки були виготовлені після смерті спадкодавця, тобто після припинення його цивільної правоздатності, відтак такі земельні ділянки на момент відкриття спадщини не увійшли до її складу.
В постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 692/565/21 зазначено, що посилання позивача на те, що за ним слід визнати право власності на конкретно визначену земельну ділянку, яка значиться за спадкодавцем, є передчасними, оскільки спадкодавець за життя не оформив належним чином у встановленому законом порядку право власності на конкретну земельну ділянку, а лише набув майнові права на її отримання, а отже, успадковується це саме право на отримання земельної частки (паю), а не право власності на конкретно визначену земельну ділянку в натурі.
Позивач просить визнати за ним право власності безпосередньо на сформовані земельні ділянки площею 1,13 гектара, 0,66 гектара та 0,15 гектара, державні акти на які були оформлені після смерті їх первинного набувача (діда позивача). Оскільки ці земельні ділянки не могли увійти до складу спадщини діда, вони не могли бути успадковані дядьком позивача - ОСОБА_2 у 2002 році, а отже, дядько не міг передати право власності на них у спадок позивачу після своєї смерті у 2022 році. 
У постанові Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №127/6627/22 Верховний Суд також звернув увагу на необхідність розмежування права на земельну частку (пай) та права власності на конкретно визначену земельну ділянку. У вказаній постанові зазначено, що на відміну від земельної ділянки, земельна частка (пай) не має свого матеріального втілення, є лише правом одержати у власність земельну ділянку. 
Отже, Верховний Суд виходить із того, що право на земельну частку (пай) і право власності на конкретну земельну ділянку не є тотожними правами. Саме тому, якщо виділення земельної частки (паю) в натурі на місцевості та виготовлення державного акта на спірну земельну ділянку мали місце після смерті спадкодавця, тобто після припинення його цивільної правоздатності, така земельна ділянка на момент відкриття спадщини не увійшла до її складу та не могла бути успадкована як право власності на конкретно визначену земельну ділянку. 
За змістом статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути задоволений тоді, коли відповідне право виникло у позивача або перейшло до нього від особи, яка мала таке право. Якщо ж право власності на конкретний об`єкт не виникло у спадкодавців, воно не може бути визнане за спадкоємцем у судовому порядку. 
Позивач обрав спосіб захисту, який зводиться до визнання права власності на конкретні земельні ділянки, право власності на які у його спадкодавця не виникло, замість захисту майнових прав на завершення приватизації (паювання), якщо такі існували. 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 Цивільного процесуального кодексу України). 
Оцінюючи наявні у справі докази у їх сукупності, суд враховує, що незважаючи на заяву представника відповідача про визнання позову, згідно з частиною четвертою статті 206 Цивільного процесуального кодексу України суд не приймає визнання позову відповідачем, якщо це суперечить закону. 
У даному випадку задоволення позову на підставі документів, виготовлених на ім`я померлої особи, суперечить фундаментальним принципам цивільного права, а саме: правоздатність особи припиняється з моменту її смерті. 
Враховуючи встановлені обставини справи, досліджені письмові докази, наведені норми матеріального права та висновки Верховного Суду, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради про визнання права власності на спадкове майно задоволенню не підлягає. Заявлена вимога спрямована на визнання права власності на сформовані земельні ділянки, право власності на які у спадкодавців не виникло, оскільки розпорядження щодо них та державні акти були винесені й оформлені після їхньої смерті. 
Керуючись ст.ст. 25, 392, 1216, 1218, 1220, 1268 ЦК України, ст.ст. 524, 525, 527, 529, 548, 549, 560, 561 ЦК Української РСР, ст.ст. 78, 81, 125 ЗК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд, - 
У Х В А Л И В :

У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області про визнання права власності на спадкове майно - відмовити. 
Судові витрати по справі покласти на позивача.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Відповідач: Дубровицька міська рада Сарненського району Рівненської області, місцезнаходження: вул. Воробинська, буд. 16, м. Дубровиця Сарненського району Рівненської області, код ЄДРПОУ: 05390997.
Повний текст рішення складено 13 серпня 2026 року. 
Суддя: підпис.
Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.
Суддя Дубровицького
районного суду         К.М. Отупор