Справа № 756/5981/24
Провадження № 2/369/1522/26
РІШЕННЯ
Іменем України

14.08.2026 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.,
при секретарі Худинець Д.С.
за участі
представника позивача ОСОБА_1 
відповідача ОСОБА_2 
представника відповідача ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу 
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
в с т а н о в и в :

У травні 2024 року позивач звернувсь до Оболонського районного суду міста Києва з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 2008 року. Мають спільну неповнолітню дитину: ОСОБА_5 , 2008 року народження. Спільне життя не склалось, шлюб розірвано. Неповнолітня дитина залишилась проживати разом з нею та перебуває на її утриманні. Після припинення спільного проживання, між ними склались неприязні відносини, вона самостійно несе всі витрати на утримання доньки. Її пропозицію сплачувати кошти на рахунок доньки проігноровано відповідачем. Тому розмір аліментів слід визначити судовим рішенням саме з часу відправки листа – 15 лютого 2024 року.
Відповідач як батько зобов`язаний нести витрати на утримання дитини. Він працює, отримує дохід, має задовільний стан здоров`я і можливість працювати і заробляти, тому сплачувати аліменти у заявленому розмірі зможе.
Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини його доходу щомісячно та до повноліття дитини з 15 лютого 2024 року.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 14 травня 2024 року цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 червня 2024 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

17 вересня 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову ОСОБА_2 вказав, що від спільного проживання вони мають трьох дітей: ОСОБА_6 , 2008 року народження, ОСОБА_7 , 2012 року народження, ОСОБА_8 , 2017 року народження. У провадженні суду перебуває справа про визначення місця проживання дітей, в тому числі й ОСОБА_6 , тому доводи позову про проживання доньки саме з позивачкою є передчасними. ОСОБА_4 також відмовляли у видачі судового наказу саме через відсутність доказів проживання дитини з матір`ю. Але ОСОБА_6 з 2023 року і по даний час проживає за кордоном і мати з нею не проживає, оскільки видала довіреність на фактичний догляд на імя ОСОБА_9 . 
Вказав, що після припинення спільного проживання, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишились проживати разом з ним та перебувають на його утриманні та за його заявою з ОСОБА_4 стягнені аліменти на утримання двох молодших дітей. Але позивачка аліменти не сплачує та має заборгованість.
Тому підстави для стягнення аліментів відсутні. Просив відмовити у задоволенні позову. 

У судовому засіданні 10 жовтня 2024 року судом за клопотанням відповідача ОСОБА_2 здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче судове засідання. 

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 листопада 2024 року витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ 37996391, вул. Володимирська, 26, м. Київ, 01601) інформацію з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» щодо перетинання (виїзду та в`їзду) державного кордону України громадянкою України ОСОБА_4 ( ОСОБА_10 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 за період з 15.02.2024 р. по дату надання відповіді.
21 листопада 2024 року до суду надійшла відповідь на ухвалу суду від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 липня 2025 року у задоволенні клопотання відповідача про витребування у Головному управлінні ДПС у Київській області відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків стосовно ОСОБА_4 за період з 08.05.2024 р. по день подачі цього клопотання та витребувати у ОСОБА_4 надати достовірні відомості про доходи та місце роботи, на підтвердження чого надати довідку з місця роботи та декларацію про доходи, отримані за кордоном – відмовлено.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 липня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2025 року у задоволенні клопотання відповідача про витребування у Головному управлінні ДПС у Київській області відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків стосовно ОСОБА_4 за період з 08.05.2024 р. по день подачі цього клопотання та витребувати у ОСОБА_4 надати достовірні відомості про доходи та місце роботи, на підтвердження чого надати довідку з місця роботи або декларацію про доходи, отримані за кордоном за період з 08.05.2024 р. по день подачі цього клопотання (за виключенням місяців травень, червень, липень 2025 р.) – відмовлено.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги. Просив позов задоволити у повному обсязі.
У судовому засіданні відповідач та представник відповідача проти позову заперечували. Просили відмовити у задоволенні позову. 

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 1 б липня 2015 Року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111 /04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 мають спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
З пояснень сторін встановлено, що після припинення спільного проживання, неповнолітня дитина ОСОБА_6 залишились проживати разом з матір`ю ОСОБА_4 , молодші діти – ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишились проживати разом з батьком ОСОБА_2 . Також встановлено, що між сторонами склались вкрай напружені та неприязні стосунки, у провадженні судів перебувають справи за позовами сторін з різних питань. 
18 липня 2023 року Києво-Святошинським районним судом Київської області видано судовий наказ (справа 369/11101/23): стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей – ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) боржника на кожну дитину, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення заяви до суду, а саме з 14.07.2023 року до досягнення дітьми повноліття. 
Судовий наказ перебуває на примусовому виконанні та станом на вересень 2025 року наявна заборгованість.
Також у провадженні суду перебуває справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, Виконавчий комітет Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, Виконавчий комітет Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання дітей (справа 369/20842/23).
Ухвалами Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 квітня 2025 року та від 14 липня 2026 року провадження закрито щодо вимог про визначення місця проживання ОСОБА_5 , 2008 року народження, та ОСОБА_11 , 2012 року народження.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.
Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.
При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.
Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
На 2026 рік встановлений прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років — 3512 грн.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи відповідача щодо відсутності доказів проживання позивача з донькою ОСОБА_6 суд до уваги не приймає. Так, з пояснень сторін встановлено, що після припинення спільного проживання старша донька виявила бажання та залишилась проживати з матірю, разом фактично проживають у Франції, повністю перебуває на утриманні матері. 
Відповідач, заперечуючи проти стягнення аліментів, не надав жодного доказу того, що ним надавались кошти на утримання старшої неповнолітньої дитини, не пояснив суду за які кошти проживає дитина. Також не надано доказів того, що старша донька ОСОБА_6 має самостійний достатній дохід для забезпечення її потреб. По суті обмежився лиш власними запереченнями щодо того, що ОСОБА_6 має дохід та не могла працювати та не отримувати дохід. 
Обставини спільного проживання також підтверджені і листами про перетин кордону як ОСОБА_4 , так і ОСОБА_5 , хоч дати виїзду/вїзду не завжди співпадали. Наявність довіреності, виданої на імя ОСОБА_9 , не спростовує обставини спільного проживання матері та доньки, перебування на утримання матері. Суд враховує неможливість самостійного перебування неповнолітньої дитини за кордоном на час відсутності батьків та необхідність наявності довіреної особи. 
Враховуючи подані суду докази, надані суду пояснення, суд приходить до висновку, що суду надано достатньо доказів проживання старшої доньки ОСОБА_6 разом з ОСОБА_4 , та перебування доньки на утриманні матері. 

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 працює в ТОВ «Альта Логістік» з 13 липня 2016 року, займає посаду директора, дохід з березня по серпень 2025 року складав біля 10 000 грн. 
Разом з тим, дана довідка не підтверджує відсутність інших доходів та неможливість відповідача сплачувати аліменти на утримання старшої доньки. Також відповідач не надав доказів власних щомісячних витрат, в тому числі на молодших дітей.
Оскільки з матеріалів справи вбачається, що наразі старша донька сторін проживає разом з матір`ю, так як ОСОБА_2 є її батьком та на нього покладено однаковий з ОСОБА_4 обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення їх доньки, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини розмірі 1/6 частини його доходу щомісячно. При цьому суд враховує, що відповідач має на утриманні ще двоє дітей, на утримання яких також стягуються аліменти.
Суд звертає увагу на те, що у разі зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я платника аліментів, останній має право звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. А у разі, коли дитина буде проживати з платником аліментів та перебувати на його утриманні, останній може звернутися до суду з позовом про звільнення від сплати аліментів.
При вирішенні питання про розмір аліментів, суд враховує, що аліменти мають включати ті витрати, які дійсно необхідні дітям щомісячно, а не ті, які за можливості батьки можуть додатково надати.

Щодо стягнення аліментів за минулий період.
Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків.
Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України та ст. 191 СК України позивачу слід було довести суду, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.
Зазначених обставин у ході судового розгляду встановлено не було: жодного доказу цього матеріали справи не містять, а також жодного обґрунтування цього не містить і позовна заява. 
Посилання на заяву від 15 лютого 2024 року не підтверджує факту саме ухилення відповідача від виконання свого обов`язку. Натомість при розгляді даної справи судом встановлено, що між сторонами наявні спори щодо утримання доньки ОСОБА_6 . 
Звертаючись до суду з такими вимогами, позивач зобов`язана довести, що вона просила про таку допомогу, а відповідач все рівно ухилявся від надання позивачу фінансової допомоги на утримання дитини. А отже, з огляду на відсутність доказів умисного ухилення відповідача від утримання дитини у період з 15 лютого по 08 травня 2024 року та вимоги законодавства суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову частково.
Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. 
Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, - 

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 08 травня 2024 року.
Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.
У задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави у сумі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.). 

Інформація про позивача: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлено 14 серпня 2026 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ