ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 293/319/25 | | Головуючий у 1-й інст. Лось Л.В.
Категорія 30 | | Доповідач Панкеєва В.А.

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді  Панкеєвої В.А.,
суддів  Галацевич О.М.,
Миколайчука П.В.,
за участю секретаря Добровольської В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/198/25 за позовом Коростишівської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Головний сервісний центр МВС України, про визнання недійсним договору дарування транспортного засобу та скасування державної реєстрації,
за апеляційною скаргою заступника керівника Житомирської обласної прокуратури
на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 28 квітня 2026 року,

встановив:

У березні 2025 року керівник Коростенської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України (далі - НСЗУ) звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , просив визнати недійсним договір дарування № 1841/2025/5068492 від 22.01.2025 транспортного засобу марки SUZUKI VITARA сірого кольору, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску VIN НОМЕР_2 , укладений між відповідачами, та скасувати реєстрацію вказаного транспортного засобу за ОСОБА_1 , проведену 22.01.2023 в Територіальному сервісному центрі МВС №1841 РСЦ ГСЦ МВС в Житомирській області.
В обґрунтування позову прокурор зазначав, що у межах кримінального провадження № 42023062190000025 ОСОБА_2 17 січня 2025 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України. У межах цього кримінального провадження в інтересах НСЗУ пред`явлено цивільний позов про відшкодування майнової шкоди у розмірі 625 839,81 грн. 
22 січня 2025 року, тобто через п`ять днів після повідомлення про підозру, ОСОБА_2 безоплатно відчужила належний їй вказаний автомобіль на користь ОСОБА_1 на підставі договору дарування № 1841/2025/5068492. Того ж дня транспортний засіб було перереєстровано на обдаровуваного. 
30 січня 2025 року ухвалою слідчого судді на зазначений автомобіль було накладено арешт. 
Прокурор посилається на те, що оспорюваний договір, укладений ОСОБА_2 після виникнення реальної загрози майнової відповідальності з метою уникнення можливого звернення стягнення на належне їй майно. Відчуження здійснено безоплатно на користь близького родича, а після його вчинення у ОСОБА_2 фактично відсутнє інше майно, достатнє для відшкодування шкоди у розмірі 625 839,81 грн. Посилаючись на статті 3, 13, 203, 215, 234 ЦК України прокурор вважає, що використання цивільно-правового договору з метою уникнення виконання майнового обов`язку є недобросовісним здійсненням цивільних прав. Боржник, який після виникнення зобов`язання відчужує належне йому майно, зменшуючи свою платоспроможність та унеможливлюючи задоволення вимог кредитора, діє на шкоду останньому. При цьому реальне виконання договору та фактичний перехід права власності до іншої особи самі по собі не виключають можливості кваліфікації такого правочину як фраудаторного. З огляду на час укладення договору, після повідомлення ОСОБА_2 про підозру, його безоплатний характер, відчуження майна на користь близького родича та недостатність іншого майна для відшкодування заподіяної шкоди, оспорюваний договір має ознаки фраудаторного правочину, укладеного на шкоду майновим інтересам НСЗУ з метою недопущення звернення стягнення на автомобіль. У зв`язку із цим прокурор вважає належним та ефективним способом захисту задоволення позовних вимог, що забезпечить повернення сторін у становище, яке існувало до його відчуження, та можливість звернення стягнення на це майно для відшкодування шкоди. 
Підстави представництва інтересів держави прокурор обґрунтовує тим, що НСЗУ є уповноваженим державою органом у спірних правовідносинах, однак після звернення прокуратури листом від 21 лютого 2025 року повідомила, що самостійно не вживатиме заходів щодо оспорювання договору дарування та скасування реєстрації транспортного засобу, що, на думку прокурора, свідчить про нездійснення компетентним органом належного захисту інтересів держави та наявність підстав для представництва прокурором. 
Ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 07 квітня 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Рівненській, Волинській та Житомирській областях. 
Протокольною ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 02.06.2025 року замінено третю особу на Головний сервісний центр МВС України.
Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 28 квітня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам.
Зазначає, що суд безпідставно пов`язав можливість визнання договору дарування фраудаторним із наявністю на момент його укладення пред`явленого цивільного позову, арешту майна або доведеної вироком суду вини ОСОБА_2 . Наголошує, що для застосування конструкції фраудаторного правочину не є обов`язковими наявність судового рішення про стягнення боргу чи вже розпочатого судового процесу, визначальним є вчинення правочину на шкоду кредитору з метою уникнення сплати боргу, збитків чи шкоди або зменшення обсягу майна боржника. На підтвердження цього посилається, зокрема, на постанови Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі №159/5846/23 та від 20 серпня 2024 року у справі №947/37261/21. 
Апелянт вказує, що 17 січня 2025 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру за ч.2 ст.367 КК України, у якій зазначено про заподіяння збитків у розмірі 625 839,81 грн, а вже 22 січня 2025 року, через п`ять днів після набуття статусу підозрюваної, вона безоплатно відчужила належний їй автомобіль SUZUKI VITARA на користь свого сина. 27 січня 2025 року прокурором в інтересах НСЗУ пред`явлено цивільний позов про відшкодування зазначеної шкоди та ініційовано накладення арешту на майно підозрюваної, який накладено ухвалою слідчого судді від 30 січня 2025 року. Сукупність обставин укладення договору свідчить про його фраудаторний характер: правочин вчинений невдовзі після повідомлення ОСОБА_2 про підозру та виникнення реальної загрози майнових наслідків; є безоплатним; укладений між близькими родичами; внаслідок його вчинення зменшився обсяг майна ОСОБА_2 , на яке могло бути звернено стягнення. При цьому автомобіль фактично залишився у користуванні членів тієї самої сім`ї. 
Прокурор також не погоджується з висновком суду про недоведеність недостатності іншого майна ОСОБА_2 для відшкодування шкоди, вважаючи, що це питання стосується вирішення цивільного позову в межах кримінального провадження, тоді як предметом цієї справи є правомірність договору дарування. Суд не надав належної оцінки тому, що внаслідок відчуження автомобіля істотно зменшився обсяг майна відповідачки, за рахунок якого потенційно могло бути забезпечено відшкодування шкоди. 
Таким чином, вважає, що відчуження автомобіля після повідомлення про підозру було спрямоване на уникнення можливого звернення стягнення на це майно, а тому поведінка відповідачів не відповідає принципам добросовісності та заборони зловживання правом. 
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 18 червня 2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду на 10:00 год 03 вересня 2026 року.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Шпонарський Є.В. просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що сам факт повідомлення ОСОБА_2 17 січня 2025 року про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 367 КК України, не обмежував її права розпоряджатися належним їй майном. Відповідне обмеження могло виникнути лише внаслідок застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, тоді як слідчий звернувся з клопотанням про арешт автомобіля лише 27 січня 2025 року, а ухвалу про його арешт постановлено 30 січня 2025 року, тобто після укладення 22 січня 2025 року оспорюваного договору дарування. На момент укладення договору дарування цивільний позов у кримінальному провадженні до ОСОБА_2 пред`явлений не був, оскільки такий позов подано лише 27 січня 2025 року. Кримінальне провадження на цей час не завершено, обвинувального вироку щодо ОСОБА_2 не ухвалено, свою вину вона не визнає, а її обов`язок з відшкодування будь-якої шкоди не встановлений. Тому, на думку представника відповідача, відсутні підстави стверджувати, що при укладенні договору ОСОБА_2 мала намір уникнути виконання майнового зобов`язання перед НСЗУ. Наголошує на реальності договору дарування та зазначає, що автомобіль передано сину у зв`язку з неможливістю ОСОБА_2 за станом здоров`я самостійно ним керувати, тоді як син має посвідчення водія та може перевозити її, зокрема до лікувальних закладів. Сторони договору мали намір на реальне настання передбачених ним правових наслідків, а доказів порушення вимог статей 203, 215, 234 ЦК України позивачем не надано.
Посилання прокурора на практику Верховного Суду щодо фраудаторних правочинів представник відповідача вважає нерелевантними, оскільки у справах, на які посилається апелянт, відчуження майна відбувалося за наявності вже існуючого майнового зобов`язання, після пред`явлення позову, накладення арешту або на стадії стягнення. Натомість на час укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_2 , за твердженням відповідачів, не була обтяжена зобов`язаннями перед позивачем та не могла знати про подальше пред`явлення цивільного позову.
Від НСЗУ та Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ надійшли заяви з проханням розглянути справу без участі представників.
За приписами ст.372 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
В судовому засіданні прокурор апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Відповідачі та їх представник заперечили щодо задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві. 
Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
В Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України). 
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 1697-VII) прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. 
На прокуратуру покладаються, зокрема функція - представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України (пункт 2 частини першої статті 2 Закону № 1697-VII).
Абзацом першим частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежно здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзац другий частини третьої статті 23 вказаного Закону № 1697-VII) .
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18). 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18).
Необхідність захисту інтересів держави прокурор обґрунтовував тим, що в межах кримінального провадження до ОСОБА_2 пред`явлено цивільний позов в інтересах НСЗУ про відшкодування майнової шкоди у розмірі 625 839,81 грн, тоді як після повідомлення про підозру вона безоплатно відчужила належний їй транспортний засіб на користь сина. За твердженням прокурора, таке відчуження зменшило обсяг майна, за рахунок якого може бути забезпечено відшкодування завданої державі шкоди. 
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, окружною прокуратурою скеровувався до НСЗУ лист від 21.02.2025 №53/3-799 вих-25, в якому повідомлялось про порушення майнових інтересів НСЗУ. Відповідно до відповіді на вказаний лист, НСЗУ 28.02.2025 повідомила Коростишівську окружну прокуратуру про те, що не наділена повноваженнями звертатись до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування (а.с.74-78 т.1).
Листом від 21.03.2025 № 53/3-1275 вих.25 Коростишівською окружною прокуратурою повідомлено НСЗУ про подання до суду позову в інтересах держави в особі НСЗУ (а.с.79-81 т.1).
За таких обставин прокурором було дотримано передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" порядку, оскільки до звернення до суду він повідомив компетентний орган про виявлене порушення та надав йому можливість самостійно захистити інтереси держави. Відмова НСЗУ від вжиття відповідних заходів свідчила про фактичне нездійснення нею такого захисту, що зумовило реалізацію прокурором субсидіарної функції представництва інтересів держави в суді. Саме такий характер представництва відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у справі № 912/2385/18. 
Отже, прокурор належним чином обґрунтував як порушення майнових інтересів держави та необхідність їх судового захисту, так і наявність передбачених законом підстав для представництва інтересів держави в особі НСЗУ, яка, будучи компетентним органом та обізнаною про обставини спірних правовідносин, самостійних заходів судового захисту не вжила.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що прокурором не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами наявності передбачених законом підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним як фіктивного чи фраудаторного правочину. Суд зазначив, що факт укладення ОСОБА_2 договору дарування транспортного засобу на користь близького родича після повідомлення їй про підозру у кримінальному провадженні не є достатнім для висновку про недобросовісність сторін правочину та його спрямованість на уникнення виконання майнового зобов`язання. Суд урахував, що на момент укладення договору дарування цивільний позов про відшкодування шкоди до ОСОБА_2 ще не був пред`явлений, обтяження на спірний транспортний засіб не накладалися, а відповідач не була включена до Єдиного реєстру боржників. Крім того, на час розгляду справи обвинувального вироку у кримінальному провадженні не ухвалено, а тому суд дійшов висновку про відсутність установленого зобов`язання ОСОБА_2 перед позивачем щодо відшкодування шкоди. 
Водночас оспорюваний договір укладений у письмовій формі, підписаний обома сторонами, право власності на автомобіль перейшло до обдарованого та було зареєстроване за ним. Доказів того, що воля сторін не була спрямована на реальне настання передбачених договором правових наслідків, а також доказів очевидної недобросовісності чи зловживання цивільними правами прокурором не надано. У зв`язку із цим суд дійшов висновку, що презумпція правомірності правочину, встановлена статтею 204 ЦК України, позивачем не спростована. Також прокурором не підтверджено доказами твердження про недостатність іншого належного ОСОБА_2 майна для можливого відшкодування шкоди. За таких обставин суд дійшов висновку про недоведеність порушення оспорюваним правочином прав та інтересів НСЗУ і відсутність підстав як для визнання договору дарування недійсним, так і для похідної вимоги про скасування державної реєстрації транспортного засобу.
Такий висновок суду першої інстанції є помилковим з огляду на таке.
Судом встановлено і вбачається з матеріалів справи, що відповідно до копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №42023062190000025 від 05.05.2023 до ЄДРСР весено відомості за правовою кваліфікацією правопорушення ч.4 ст.191 КК України, про те, що посадові особи КНП "Черняхівське територіальне медичне об`єднання" Черняхіської селищної ради за попередньою змовою із фізичними особами підприємницької діяльності, зловживаючи своїм службовим становищем, в умовах воєнного стану, діючи умисно, здійснили привласнення бюджетних коштів під час проведення капітального ремонту частини підвального приміщення (найпростішого укриття) КНП "Черняхівське ТМО", чим спричинили майнової шкоди на суму понад 500 тис. грн, яке відповідно до ч.1 ст.284 КПК України закрито.
30.01.2024 у кримінальному провадженні №42023062190000025 від 05.05.2023 у кримінальному проваджені внесені відомості за правовою кваліфікацією правопорушення ч.2 ст.367 КК України про те, що головним бухгалтером ОСОБА_2 , яка являється службовою особою КНП "Черняхівське ТМО" Черняхівської селищної ради внаслідок несумлінного виконання своїх службових обов`язків, а саме в порушенні вимог постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2020 №610 "Деякі питання оплати праці медичних та інших працівників закладів охорони здоров`я", здійснено доплати до заробітної плати медичними та іншими працівникам підприємства за гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену короновірусом SARS-CoV-2 та тим, що забезпечують життєдіяльність населення, внаслідок чого завдано тяжків наслідків охоронюваним законом державним інтересам (а.с.25-26 т.1)
17.01.2025 ОСОБА_2 в межах кримінального провадження №42023062190000025 від 05.05.2023, повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, а саме, у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам (а.с.46-58 т.1).
27.01.2025 у кримінальному провадженні №42023062190000025 від 05.05.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, прокурором Хорошівського відділу Коростишівської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі НСЗУ, пред`явлений цивільний позов до ОСОБА_2 про стягнення збитків у розмірі 625 839,81 грн (а.с.27-45 т.1).
Відовідно до копії ухвали слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира від 30.01.2025 у справі №295/1336/25 накладений арешт на транспортний засіб, а саме: автомобіль марки SUZUKI VITARA, сірого кольору, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску, VIN НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до змісту цієї ухвали слідчого судді, в обґрунтування клопотання про накладення арешту на майно слідча зазначала, що головний бухгалтер КНП "Черняхівське ТМО" Черняхівської селищної ради Семилякіна В.В., діючи як службова особа, неналежно виконала свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, не забезпечила економії використання коштів підприємства, що призвело до незаконного нарахування та виплати коштів медичним та іншим працівникам КНП "Черняхівське ТМО" Черняхівської селищної ради відповідно до наказу № 15/2 від 17.01.2021 "Про встановлення доплат медичним та іншим працівникам КНП "Черняхівське ТМО", які надають медичну допомогу хворим на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS CoV-2, та тим, що забезпечують життєдіяльність населення" та відповідно до наказу № 19 від 28.01.2021 "Про виплату доплати медичним працівникам КНП "Черняхівське ТМО", що безпосередньо зайняті у ліквідації епідемії та здійсненні заходів з запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та лікування і доглядом за пацієнтами із випадками гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, яким здійснюється доплата в розмірі трьох окладів (тарифних ставок) згідно до наказу МОЗ України від 02.04.2020 № 768 за січень місяць 2021 року", у зв`язку із чим КНП "Черняхівське ТМО" Черняхівської селищної ради завдано матеріальну шкоду на суму 625 839,81 грн., що згідно з п.4 Примітки до ст.364 КК України є тяжкими наслідками.
22.01.2025 між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований) укладений договір дарування транспортного засобу № 1841/2025/5068492 від 22.01.2025, оформлений та підписаний сторонами в Територіальному сервісному центрі №1841 у присутності адміністратора ОСОБА_3 (а.с. 61-62 т.1).
За змістом договору дарування дарувальник передає безоплатно (дарує) у власність обдарованому транспортний засіб SUZUKI VITARA, сірого кольору, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску, VIN НОМЕР_2 (п.п.1.1. договору).
Відповідно до п.1.2 договору дарунок належить на праві власності дарувальнику, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (технічним паспортом) серії НОМЕР_3 , виданим ТСЦ1841.
За п.1.3 договору дарувальник стверджує, що на момент укладення цього договору транспортний засіб не перебуває під арештом чи забороною, щодо нього не ведуться судові спори, він не заставлений, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами.
За умовами договору сторони погодили, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Підписання обдарованим цього договору підтверджує факт прийняття ним у власність дарунку від дарувальника (п.1.5 договору).
Дарунок сторонами оцінений у 540 000 (п.1.6 договору).
Пунктом 2.5 договору сторони узгодили, що дарувальник погоджується залишити обдарованому закріплені за транспортним засобом номерні знаки, а обдарований бажає залишити закріплені за транспортним засобом номерні знаки.
За даними інформації Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській, Волинській та Житомирській областях (філія ГСЦ МВС), відповідно до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, станом на 10.02.2025, 22.01.2025 відповідно до договору дарування транспортного засобу 1841/2025/5068492 від 22.01.2025 здійснено перереєстрацію транспортного засобу марки SUZUKI VITARA сірого кольору, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску, VIN НОМЕР_2 за ОСОБА_1 (а.с.59 т.1).
За даними інформаційної довідки 409826486 від 27.01.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, у власності ОСОБА_2 перебуває земельна ділянка площею 2 га, кадастровий номер 1825655100:07:000:0067, за цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства (а.с.72-73 т.1).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша, друга статті 234 ЦК України).
Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, від 25 квітня 2018 року у справі № 921/757/16-г/7, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. 
Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 757/62043/18-ц).
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 381/2296/18 зроблено висновок, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Такий висновок відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи № 369/11268/16-ц, у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.
У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18 зроблено висновок, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 02 липня 2025 року справа № 740/8102/23).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається при зверненні з позовом прокурор посилався на те, що слідчим відділом Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області розслідувалося кримінальне провадження № 42023062190000025 від 05.05.2023, стосовно ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України. У ході проведення досудового розслідування 17.01.2025 ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України.
Ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира від 30.01.2025 у справі №295/1336/25 накладений арешт на транспортний засіб, а саме: автомобіль марки SUZUKI VITARA, сірого кольору, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску, VIN НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Проте, 22.01.2025 ОСОБА_2 подарувала належний їй автомобіль своєму сину ОСОБА_1 .
На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що встановлені обставини свідчать про виведення рухомого майна з власності під час здійснення кримінального провадження за участю ОСОБА_2 з метою зменшення обсягу майна, за рахунок якого могло бути забезпечено можливе відшкодування шкоди, та уникнення звернення стягнення на спірний транспортний засіб.
Відповідачу було достеменно відомо про факт внесення до ЄРДР відомостей відносно неї за фактом вчинення кримінального правопорушення, а також відповідні наслідки таких подій і обов`язок винної особи відшкодувати шкоду, що у сукупності з іншими встановленими обставинами свідчить про фраудаторний характер оспорюваного правочину та недобросовісність його вчинення. Внаслідок укладення спірного договору дарування між близькими родичами, вчиненого у короткий проміжок часу (22.01.2025 ) після повідомлення про підозру (17.01.2025), суттєво зменшився обсяг майнових прав ОСОБА_2 , що в свою чергу впливає і на можливість належного та повного відшкодування шкоди. Така поведінка відповідача не може розцінюватися, як добросовісна. 
Особа, яка вчиняє дії, пов`язані із зменшенням її платоспроможності після повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, яким, за версією сторони обвинувачення, завдано майнової шкоди, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, тому будь-який правочин вчинений боржником за наведених обставин, внаслідок якого зменшується платоспроможність боржника, набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).
Наведені обставини у своїй сукупності, а не кожна окремо, свідчать про недобросовісний характер поведінки ОСОБА_2 та спрямованість оспорюваного правочину на зменшення обсягу належного їй майна, за рахунок якого потенційно могло бути забезпечено відшкодування заявленої у кримінальному провадженні шкоди.
Колегія суддів відхиляє доводи, викладені у відзиві про те, що відсутність на момент укладення оспорюваного договору пред`явленого цивільного позову та накладеного на автомобіль арешту виключає можливість кваліфікації такого правочину як фраудаторного. Відсутність установленої законом заборони на відчуження майна свідчить про формальну можливість власника розпоряджатися ним, однак не виключає оцінки такого розпорядження з погляду засад добросовісності та недопустимості зловживання цивільними правами, закріплених у статтях 3, 13 ЦК України. Визначальним для такої оцінки є не наявність формальної заборони на відчуження майна, а сукупність обставин, за яких правочин було вчинено, його мета та наслідки для майнових інтересів особи, на користь якої може виникнути право на відшкодування шкоди.
Отже, на момент укладення договору дарування ОСОБА_2 була обізнана не лише про факт здійснення щодо неї кримінального переслідування, а й про те, що їй інкримінується службова недбалість, наслідком якої визначено заподіяння державним інтересам майнової шкоди у конкретному розмірі. За таких обставин відсутність на 22 січня 2025 року окремо пред`явленого цивільного позову не свідчить про необізнаність відповідачки щодо реальної можливості настання для неї майнових наслідків.
У цій справі факт реального виконання договору дарування та переходу права власності до ОСОБА_1 не спростовує його фраудаторного характеру, оскільки підставою недійсності правочину є не відсутність наміру створити передбачені ним правові наслідки як ознака класичного фіктивного правочину, а використання сторонами приватно-правового інструментарію з недобросовісною метою на шкоду майновим інтересам іншої особи.
А тому оспорюваний правочин слід визнати недійсним саме з тієї підстави, що він направлений на уникнення арешту та/або можливої конфіскації. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом від 13 квітня 2022 року у справі № 757/62043/18-ц.
Щодо скасування реєстрації транспортного засобу за ОСОБА_1 колегія суддів зазначає таке.
Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 334 ЦК України).
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).
Критерієм віднесення речей до рухомих визначається можливість їх вільного переміщення у просторі; автомобіль є рухомою річчю; за загальним правилом, право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна; винятком із загального правила про те, що право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна є вказівка в нормі закону чи в положеннях договору; за допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть в договорі самі визначити момент виникнення права власності на рухому річ; правила частини четвертої статті 334 ЦК України застосовуються до нерухомих речей (постанова Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі 569/20334/21).
У пункті 7.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20 вказано, що положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статтей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу.
Абзацом 5 пункту 40 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, визначено, що зняття з обліку транспортних засобів (зокрема за бажанням власника, оскільки його транспортний засіб тимчасово не бере участь у дорожньому русі на території України, для відчуження транспортного засобу суб`єкту господарювання, що здійснює торгівлю транспортними засобами, та у зв`язку з вибракуванням (списанням) транспортного засобу в цілому) здійснюється в сервісному центрі МВС або через центр надання адміністративних послуг на підставі заяви власника, документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України чи спеціальний статус особи, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного або приватного виконавця чи рішення суду.
У разі виявлення транспортних засобів, зареєстрованих (перереєстрованих), знятих з обліку в сервісних центрах МВС, у тому числі тимчасово, за фіктивними чи підробленими документами або таких, що розшукуються правоохоронними органами України у зв`язку з незаконним заволодінням, уповноважені особи сервісних центрів МВС вносять до Єдиного державного реєстру транспортних засобів інформацію про обмеження державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів і передають наявні документи до відповідного органу досудового розслідування. Якщо виявлено факт підроблення митних документів, їх ксерокопії з необхідним поясненням надсилаються митному органу, зазначеному в таких документах, а в разі виявлення факту підроблення декларації про перелік товарів, що визнаються гуманітарною допомогою, також спеціально уповноваженим державним органам, які здійснюють контроль за цільовим використанням гуманітарної допомоги.
Підставами для зняття зазначених обмежень та скасування державної реєстрації є рішення компетентних органів.
Державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів скасовується, зокрема, на підставі рішення суду.
З урахуванням викладеного, позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації транспортного засобу задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду про визнання договору недійсним є самостійною підставою для скасування запису про реєстрацію за новим власником.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено за неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не в повному обсязі відповідають обставинам справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову з вищевказаних підстав. 
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки вимоги прокурора задоволені частково, то понесений позивачем судовий збір в судах першої та апеляційної інстанцій за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальній сумі 7570,00 грн підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення  Черняхівського районного суду Житомирської області від 28 квітня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовну заяву Коростишівської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Головний сервісний центр МВС України, про визнання недійсним договору дарування транспортного засобу та скасування державної реєстрації - задовольнити частково.
Визнати недійсним договір дарування транспортного засобу № 1841/2025/5068492 від 22.01.2025 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо транспортного засобу марки SUZUKI VITARA сірого кольору, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , 2018 року випуску VIN НОМЕР_2 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Житомирської обласної прокуратури сплачений судовий збір у розмірі по 3785,00 грн (три тисячі сімсот вісімдесят п`ять гривень 00 копійок) з кожного.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.А. Панкеєва

Судді О.М. Галацевич

П.В. Миколайчук 

Повне судове рішення складено 08 вересня 2026 року.