ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

22 липня 2026 року	Справа №160/10072/26 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду, через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – відповідач), в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 26.01.2024 року по 25.07.2024 року (включно), виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 26.01.2024 року по 25.07.2024 року (включно) у сумі 399 320,74 гривень (триста дев`яносто дев`ять тисяч триста двадцять гривень 74 копійки);
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 р.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що у період з 02.03.2023 р. по від 26.01.2024 р. вона проходила військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 . 26.04.2024 р. ОСОБА_1 було подано позовну заяву до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовними вимогами щодо зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 належне грошове забезпечення з 02.03.2023 р. по 26.01.2024 р. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2024 р. у справі №160/10924/24 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_4 про визнання протиправними дій та зобов?язання вчинити певні дії задоволено частково. Цим рішенням суд зобов?язав відповідача здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 02.03.2023 року по 19.05.2023 року включно. Вказане рішення суду вступило в законну силу 07.08.2024 р. й 20.03.2026 р. на виконання судового рішення у справі №160/10924/24 позивачу було виплачено заборгованість зі сплати грошового забезпечення за період з 02.03.2023 року по 19.05.2023 року у розмірі 61 539 грн 41 коп. 11.04.2026 р. ОСОБА_1 подала заяву до відповідачу з проханням нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 р. №100, проте відповіді на власну заяву позивач не отримала. Позивач зауважила, що за наявною інформацією, ІНФОРМАЦІЯ_5 у 2026 році було реорганізовано у ІНФОРМАЦІЯ_2 . З огляду на те, що станом на день виключення зі списків особового складу та усіх видів забезпечення, відповідач не провів з позивачем розрахунок у повному обсязі, то до спірних правовідносин, на думку позивача, слід застосувати положення ч. 2 ст. 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних сум і розмір таких сум (належний розмір грошового забезпечення) був спірним. Оскільки період затримки розрахунку при звільненні перевищує шість місяців, то у відповідності до частини 1 статті 117 КЗпП України відповідач повинен був виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за шість місяців, тобто з 26.01.2024 р. по 25.07.2024 р. (включно) (182 календарних дні) в сумі 399 320,74 грн. Також ОСОБА_1 вважає, що нарахування та виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку №44. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.05.2026 р. відкрито провадження в адміністративній справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
До суду через систему «Електронний суд» надійшов від ІНФОРМАЦІЯ_1 відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та просив у задоволенні позову відмовити. Власну позицію відповідач аргументував тим, що аналіз положень статей 116, 117 КЗпП України свідчить про те, що основними передумовами для застосування цих статей є виключно факт звільнення працівника та невиплата йому з вини власника або уповноваженого ним органу належних сум у день звільнення. ОСОБА_1 у позовній заяві зазначає, що її було звільнено з військової служби, проте таке твердження не відповідає дійсності, оскільки наказом директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (по особовому складу) від 10.01.2024 р. №11 позивача було призначено на посаду офіцера Південно-Східного територіального юридичного відділу Головного управління військової юстиції. Відтак, відповідач стверджує, що ОСОБА_1 не була звільнена з військової служби, а призначена на іншу посаду у Збройних Силах України. З урахуванням наведеного підстави для нарахування та виплаті позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в даному випадку, на думку відповідача, відсутні. Також у відзиві на позовну заяву відповідач просить врахувати аналогічну правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.02.2024 р. по справі №520/1897/22.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 проходила військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 у період з 02.03.2023 р. по від 26.01.2024 р.
Згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 за №63 від 02.03.2023 р., молодшого лейтенанта ОСОБА_1 , 3272613528 призвану на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_6 відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 Про загальну мобілізацію", наказано призначити на посаду помічника начальника 
ІНФОРМАЦІЯ_3 з правової роботи, ВОС – 8503003, та з 02.03.2023 р. зарахувати до списків особового складу
ІНФОРМАЦІЯ_3 та на грошове забезпечення.
Згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 за №26 від 26.01.2024 р. лейтенанта юстиції ОСОБА_1 , помічника начальника 
ІНФОРМАЦІЯ_4 з правової роботи, призначену наказом директора
Департаменту кадрової політики міністерства оборони України (по особовому складу) від "10" січня 2024 року №11 на посаду офіцера Південно-Східного територіального
юридичного відділу Головного управління військової юстиції, наказано вважати такою, що "26" січня 2024 року справи та посаду здала і вибула до нового місця служби, АДРЕСА_1 .
Цим же наказом позивача з 26.01.2024 р. виключено із списків особового складу
ІНФОРМАЦІЯ_3 та знято з усіх видів забезпечення.
Не погодившись із проведеним за цим наказом розрахунком, ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з відповідним позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2024 р. по справі №160/10924/24 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії 
ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 з 02.03.2023 року по 19.05.2023 року грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини – прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького кладу та деяких інших осіб" №704 від 30.08.2017 року.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за період з 02.03.2023 року по 19.05.2023 року включно, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", з урахуванням раніше виплачених сум.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького кладу та деяких інших осіб" №704 від 30.08.2017 року, з врахуванням раніше виплачених сум.
Вищезазначене рішення суду набрало законної сили 07.08.2024 р. 
Як стверджує позивач та не заперечує відповідач, остаточно вищевказане рішення суду було виконано 20.03.2026 р., про що свідчить виписка з банківського рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк».
Вважаючи, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.01.2024 р. по 25.07.2024 р., ОСОБА_1 звернулась за захистом власних прав та інтересів до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини щодо проходження громадянином публічної військової служби унормовані, насамперед, приписами Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" №2232-ХІІ від 25.03.1992 р. (далі – Закон №2232-ХІІ) та Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" №2011-ХІІ від 20.12.1991 р. (далі – Закон №2011-ХІІ).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону №2232-ХІІ, військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону №2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Частиною 7 статті 26 Закону України №2232-XII передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок звільнення військовослужбовців встановлений розділом ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р. (далі – Положення).
Згідно з п. 233 Положення, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до п. 242 Положення, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Вказаним Положенням визначені питання не тільки звільнення військовослужбовців, а й переміщення військовослужбовців.
Так, пунктом 110 Положення визначено, що переміщення військовослужбовців здійснюється в разі, коли звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних посадових осіб.
Переміщення осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу за наявності обґрунтованих підстав з урахуванням висновків атестування, рекомендацій їх безпосередніх і прямих начальників на підставі клопотань командирів (начальників), які порушили питання про переміщення, здійснюється: між з`єднаннями, військовими частинами, оперативними командуваннями - наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні з`єднання, військові частини та оперативні командування; між видами Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані начальникам структурних підрозділів Генерального штабу Збройних Сил України, - наказом Головнокомандувача Збройних Сил України; між військовими частинами видів, родів військ (сил) Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані Міністерству оборони України, - наказом керівника служби персоналу Міністерства оборони України.
Відповідно до п. 109 Положення, вибуття до нового місця служби військовослужбовця здійснюється після надходження витягу з наказу відповідного командира (начальника) військової частини про призначення, в тому числі доведеного технічними засобами передачі документованої інформації. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини має відбутися після здавання посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання військовою частиною зазначеного витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення по службі військовослужбовця.
Таким чином, законодавством чітко відрізняються підстави виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, яке здійснюється як при звільненні військовослужбовця у запас або у відставку, так і при переміщенні військовослужбовця по службі між військовими частинами одного та різних видів, родів військ.
В останньому випадку військовослужбовець продовжує служити та отримувати грошове забезпечення.
При цьому, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при її звільненні, посилаючись на статті 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України).
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Частиною 2 статті 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Так, положення статей 116, 117 КЗпП України встановлюють вимоги щодо строку розрахунку при звільненні та відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Питання відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати (грошового забезпечення) не регламентуються статтями 116, 117 КЗпП України.
Отже, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця саме при звільненні особи.
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що обов`язковою умовою виникнення правових підстав для застосування норм ст. 117 КЗпП України є саме факт звільнення працівника (у спірному випадку військовослужбовця).
В ході розгляду даної справи судом встановлено, що у період з 02.03.2023 р. по від 26.01.2024 р. ОСОБА_1 проходила військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 
Згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 за №26 від 26.01.2024 р. позивача з 26.01.2024 р. виключено із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 та знято з усіх видів забезпечення.
Водночас, цим же наказом передбачено, що позивача було призначено наказом директора Департаменту кадрової політики міністерства оборони України (по особовому складу) від "10" січня 2024 року №11 на посаду офіцера Південно-Східного територіального
юридичного відділу Головного управління військової юстиції, у зв`язку з чим ОСОБА_1 наказано вважати такою, що 26 січня 2024 року справи та посаду здала і вибула до нового місця служби, АДРЕСА_1 .
Отже, у даному випадку відсутній факт звільнення позивача з військової служби, яку позивач проходила у ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки фактично відбулось переведення позивача до Південно-Східного територіального юридичного відділу Головного управління військової юстиції для продовження служби.
При цьому, переведення/призначення, яке передбачає зарахування до іншої військової частини, не може вважатися звільненням, тобто тим юридичним фактом, з яким законодавець пов`язує виникнення у відповідача обов`язку з проведення всіх необхідних розрахунків, недотримання якого має своїм наслідком відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України.
Аналогічних висновків щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд у постановах від 21.02.2024 р. в справі №520/1897/22 та від 26.06.2025 р. в справі №400/8927/23.
Верховний Суд у постанові від 03.02.2026 р. по справі №400/5149/24 зазначив, що на момент виникнення спірних правовідносин військова служба позивача не завершена, оскільки він не звільнений з військової служби, а продовжував виконувати свої службові обов`язки на новому місці служби. Вказано, що встановлені у справі фактичні обставини не відповідають умовам застосування частини першої статті 117 КЗпП України, оскільки ця норма пов`язує настання відповідальності роботодавця із затримкою проведення остаточного розрахунку саме у зв`язку зі звільненням працівника. У цій справі спірні правовідносини виникли поза межами звільнення, а тому відсутній передбачений законом юридичний склад, з яким стаття 117 КЗпП України пов`язує відповідальність. Вказано, що застосування зазначеної норми означало б розширювальне тлумачення та необґрунтоване поширення сфери її дії на випадки, не охоплені її змістом і метою запровадження.
Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, у відповідача були відсутні правові підстави для виплати позивачу у спірних правовідносинах середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в порядку статей 116, 117 КЗпП, оскільки позивача не звільнено з військової служби, а переведено/призначено на посаду до іншої військової частини.
Суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідачем не порушено прав позивача, протилежного судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено.
Інші доводи сторін не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 р.).
Окрім того, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що оскільки позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, підстави для стягнення з відповідача судових витрат пов`язаних з розглядом цієї справи відсутні, отже розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст.2, 9, 72, 77, 241, 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,- відмовити.
Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складено та підписано 22.07.2026 року.

Суддя О.М. Неклеса