ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/15769/22 Суддя (судді) першої інстанції: Лазарєв В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Терези Ю.О., Файдюка В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И Л А
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ №301/к від 22 серпня 2022 року;
- поновити з 26 серпня 2022 року на посаді, що є рівнозначною посаді Директора Департаменту військово-технічного співробітництва;
- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що наказом Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України від 22 серпня 2022 року №301/к її звільнено з посади директора Департаменту військово-технічного співробітництва Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України, 25 серпня 2022 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Мінстратегпрому на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» було звільнено.
Позивач вказує, що на дату звільнення з займаної посади - 22 серпня 2022 року, була матір`ю дитини віком до трьох років - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином, на думку позивача вказаний наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем прямо порушено норми ч. 3 ст. 184 КЗпП щодо прямої заборони звільняти з займаних посад жінок, що мають дитину віком до трьох років, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України №301/к від 22 серпня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Департаменту військово-технічного співробітництва Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту військово-технічного співробітництва Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України з 26 серпня 2022 року.
Стягнуто з Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 913529 (дев`ятсот тринадцять тисяч п`ятсот двадцять дев`ять) гривень 30 копійок з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України, про що свідчить копія паспорту громадянина України.
20 липня 2022 року директора Департаменту військово-технічного співробітництва ОСОБА_1 відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку із введенням в дію з 18 липня 2022 року структури та штатного розпису (наказ Мінстратегпрому від 18 липня 2022 року № 84 «Про введення в дію структури та штатного розпису Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України»), попереджено про наступне звільнення із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» не раніше ніж через 30 календарних днів з дня ознайомлення з цим попередженням.
Наказом №301/к від 22 серпня 2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора Департаменту військово-технічного співробітництва Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України 25 серпня 2022 року у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Мінстратегпрому на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
Позивач оскаржує вищевказаний наказ, як такий, що прийнято не обґрунтовано, тобто, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення із порушенням норм чинного законодавства.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 38 Конституції України передбачено, що громадяни України користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку добровільно погоджується. При цьому громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
На момент виникнення спірних правовідносин правовий статус державних службовців, їх права, обов`язки та порядок проходження державної служби визначалися Конституцією України та Законом України «Про державну службу».
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII) державна служба є публічною, професійною та політично неупередженою діяльністю, спрямованою на практичне виконання завдань і функцій держави, що, зокрема, охоплює: аналіз державної політики на загальнодержавному, галузевому та регіональному рівнях і підготовку пропозицій щодо її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів, інших нормативно-правових актів та проектів міжнародних договорів; забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, законів та інших нормативно-правових актів; забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства; управління державними фінансовими ресурсами та державним майном, а також контроль за їх використанням; управління персоналом державних органів та реалізацію інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби з ініціативи суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури чи штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, а також реорганізація державного органу.
Частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний письмово попередити державного службовця про майбутнє звільнення з підстав, передбачених пунктами 1 та 1-1 частини першої цієї статті, не пізніше ніж за тридцять календарних днів.
Одночасно із врученням такого попередження суб`єкт призначення або керівник державної служби, у разі звільнення з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, зобов`язаний запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби, а як виняток - нижчу посаду державної служби відповідно до його професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому повинно бути враховано переважне право працівника на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець підлягає звільненню на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII лише у разі відсутності можливості запропонувати йому відповідну посаду державної служби або у випадку його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності, виду діяльності й галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у разі змін в організації виробництва і праці, зокрема ліквідації, реорганізації, банкрутства чи перепрофілювання підприємства, установи, організації, а також скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення працівника з підстав, передбачених пунктами 1, 2 та 6 цієї статті, допускається лише за умови неможливості його переведення, за його згодою, на іншу роботу.
За змістом статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівник підлягає персональному попередженню не пізніше ніж за два місяці до дати звільнення.
Під час вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці роботодавець зобов`язаний враховувати переважне право окремих категорій працівників на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, а також фізична особа, яка використовує найману працю, зобов`язані запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі чи організації або у фізичної особи.
У разі відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у випадку відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи працівник має право за власним вибором звернутися до державної служби зайнятості або працевлаштуватися самостійно.
Якщо вивільнення працівників має масовий характер відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган, а також фізична особа, яка використовує найману працю, зобов`язані повідомити державну службу зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників.
Таке повідомлення повинно містити інформацію про заплановане масове вивільнення працівників, визначену частиною другою статті 49-4 КЗпП України, а також відомості про проведення консультацій із виборним органом первинної профспілкової організації або профспілковим представником.
Повідомлення також обов`язково подається виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику). У разі якщо на підприємстві діє декілька первинних профспілкових організацій, повідомлення надсилається спільному представницькому органу, утвореному ними на засадах пропорційного представництва. За відсутності такого органу повідомлення подається виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику), який об`єднує більшість працівників відповідного підприємства, установи чи організації.
Положеннями статті 42 КЗпП України встановлено, що у разі скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі мають працівники, які характеризуються більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці.
За однакових показників продуктивності праці та кваліфікації перевага у залишенні на роботі надається: сімейним працівникам, які мають двох і більше утриманців; особам, у сім`ях яких відсутні інші працівники із самостійним заробітком; працівникам із тривалим безперервним стажем роботи на відповідному підприємстві, в установі чи організації; працівникам, які навчаються у вищих або середніх спеціальних навчальних закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років», із числа тих, які були піддані репресіям у формі позбавлення або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які отримали на цьому підприємстві, в установі чи організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам із числа депортованих з України протягом п`яти років із часу їх повернення на постійне місце проживання в Україну; працівникам із числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також особам, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років із дня їх звільнення зі служби; працівникам, яким до досягнення пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії, залишилося менше трьох років.
Водночас статтею 42 КЗпП України передбачено, що переважне право на залишення на роботі може бути надано й іншим категоріям працівників, якщо таке право прямо встановлено законодавством України.
Частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу вагітних жінок, жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - у випадках, передбачених частиною шостою статті 179 цього Кодексу), а також одиноких матерів, які виховують дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, не допускається. Винятком є лише випадок повної ліквідації підприємства, установи чи організації, за умови обов`язкового працевлаштування таких осіб.
Системний аналіз положень частини третьої статті 184 КЗпП України свідчить про те, що звільнення з ініціативи роботодавця жінок, які мають дітей віком до трьох років, допускається виключно у разі повної ліквідації підприємства, установи чи організації та лише за умови забезпечення їх обов`язкового працевлаштування.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на дату звільнення позивача - 25 серпня 2022 року - вона мала дитину віком до трьох років, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Отже, на момент припинення державної служби позивача її дитина не досягла трирічного віку, а відтак на позивача поширювалися гарантії, передбачені частиною третьою статті 184 КЗпП України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у тій частині, у якій відповідні правовідносини не врегульовані цим Законом.
При цьому Закон № 889-VIII не містить спеціального правового регулювання щодо гарантій від звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України, зокрема статті 184 цього Кодексу, якою встановлено гарантії при прийнятті на роботу та заборону звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей.
Матеріалами справи підтверджується, що у даному випадку мала місце не ліквідація державного органу, а його реорганізація та скорочення посад державної служби, а тому передбачені частиною третьою статті 184 КЗпП України винятки, які допускають звільнення жінок, що мають дітей віком до трьох років, відсутні.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач належить до категорії осіб, на яких поширюються гарантії, встановлені частиною третьою статті 184 КЗпП України, а відтак користується особливим правовим захистом від звільнення з ініціативи роботодавця.
Аналогічний підхід щодо необхідності дотримання гарантій, установлених трудовим законодавством для жінок, які мають дітей, висловлений Верховним Судом у постановах від 08.04.2020 у справі № 808/2741/16, від 11.10.2019 у справі № 821/73/16 та від 16.05.2019 у справі № 805/475/16-а.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що недотримання відповідачем вимог частини третьої статті 184 КЗпП України є істотним порушенням процедури припинення державної служби з ініціативи суб`єкта призначення. У зв`язку з цим оскаржуваний наказ не відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому є протиправним і підлягає скасуванню.
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII та частини третьої статті 49-2 КЗпП України обов`язок суб`єкта призначення або роботодавця запропонувати працівникові іншу рівнозначну, а за відсутності такої - іншу вакантну посаду виникає одночасно з письмовим попередженням про наступне звільнення. Саме з цього моменту роботодавець повинен вжити всіх передбачених законом заходів для забезпечення працівнику можливості продовження трудових (службових) правовідносин шляхом переведення на іншу посаду за наявності відповідних вакансій.
Матеріали справи не містять доказів того, що одночасно з письмовим попередженням про наступне звільнення позивачу було запропоновано рівнозначну посаду державної служби, від переведення на яку вона відмовилася. Відповідачем таких доказів до суду не надано.
Обов`язок доведення зазначених обставин покладається саме на відповідача, що узгоджується з положеннями частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких в адміністративних справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме на такого суб`єкта покладається обов`язок довести правомірність прийнятого ним рішення, вчиненої дії або допущеної бездіяльності.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не дотримано встановленого законом порядку звільнення позивача, оскільки не виконано вимог частини третьої статті 87 Закону України № 889-VIII та частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо обов`язку одночасно з попередженням про наступне вивільнення запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду відповідно до його професійної підготовки та професійних компетентностей.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наказ № 301/к від 22 серпня 2022 року про звільнення позивача є протиправним та підлягає скасуванню.
Вирішуючи питання щодо поновлення позивача на посаді, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення працівника без законної підстави або його незаконного переведення на іншу роботу він підлягає поновленню на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому рішення про поновлення незаконно звільненого або незаконно переведеного працівника на роботі підлягає негайному виконанню.
Таким чином, скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади відповідно до вимог частини першої статті 235 КЗпП України є самостійною та достатньою підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Колегія суддів також звертає увагу, що чинне законодавство не наділяє суд, який вирішує трудовий спір, повноваженнями щодо обрання іншого способу захисту порушеного права, ніж той, який прямо визначений частиною першою статті 235 КЗпП України. Отже, у разі встановлення факту звільнення працівника з порушенням вимог закону суд зобов`язаний поновити його саме на попередній роботі.
Поновлення на роботі означає відновлення для працівника можливості виконувати ту саму роботу та обіймати ту саму посаду, яку він займав до незаконного звільнення. Водночас повноваження суду щодо вирішення спору про поновлення на роботі не слід ототожнювати з повноваженнями роботодавця щодо призначення особи на посаду, оскільки суд лише відновлює порушене право працівника, а не здійснює кадрові повноваження суб`єкта призначення.
Оскільки судом установлено, що позивача протиправно звільнено з посади директора Департаменту військово-технічного співробітництва Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність поновлення позивача на зазначеній посаді з 26 серпня 2022 року.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень статті 235 КЗпП України та поновлення працівника на попередній посаді викладено у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 808/2741/16.
Щодо вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до абзацу п`ятого пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб покладається на роботодавця, а обов`язок щодо його сплати - на працівника, суд визначає суму, яка підлягає стягненню на користь позивача, без утримання податку та інших обов`язкових платежів, про що зазначає у резолютивній частині судового рішення.
Частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що при ухваленні рішення про поновлення працівника на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання щодо виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо ж заява про поновлення на роботі розглядається понад один рік не з вини працівника, такий орган приймає рішення про виплату середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу.
У постанові від 14.01.2014 у справі № 21-395а13 Верховний Суд України зазначив, що, ухвалюючи рішення про поновлення працівника на роботі, суд одночасно зобов`язаний вирішити питання щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши його розмір відповідно до правил, установлених Порядком обчислення середньої заробітної плати.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Згідно з пунктом 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата визначається виходячи з виплат, нарахованих працівникові за останні два календарні місяці роботи, що передували події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 у всіх випадках збереження середньої заробітної плати нарахування виплат здійснюється виходячи із середньоденної або середньогодинної заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, визначаються шляхом множення середньоденного (середньогодинного) заробітку на кількість робочих днів (годин), а у випадках, встановлених законодавством, - календарних днів, що підлягають оплаті за середнім заробітком.
При цьому середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається шляхом ділення суми заробітної плати, нарахованої за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні, на кількість фактично відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, - на кількість календарних днів за відповідний період.
Як убачається з довідки Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України № 43 від 06 травня 2025 року, середньоденний заробіток позивача становить 1251,41 грн.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 913 529,30 грн, що обчислено шляхом множення середньоденного заробітку у розмірі 1251,41 грн на 730 робочих днів вимушеного прогулу з урахуванням положень Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Зазначена сума підлягає стягненню з подальшим відрахуванням установлених законодавством податків та інших обов`язкових платежів.
Відповідно до пунктів 2 та 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайному виконанню підлягають судові рішення про присудження виплати заробітної плати або іншого грошового утримання у правовідносинах публічної служби в межах суми стягнення за один місяць, а також рішення про поновлення особи на посаді у відносинах публічної служби.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано допустив до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за один місяць вимушеного прогулу у сумі 27 531,02 грн, що визначена шляхом множення середньоденного заробітку у розмірі 1251,41 грн на 22 робочі дні.
Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваний наказ про звільнення позивача відповідає вимогам законодавства, а рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів відхиляє з таких підстав.
Апелянт зазначає, що посаду позивача було скорочено у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису Міністерства, позивача своєчасно попереджено про наступне звільнення, а тому наказ від 22.08.2022 №301/к є законним та обґрунтованим. На думку апелянта, суд першої інстанції неправильно дослідив докази та дійшов помилкового висновку про протиправність звільнення.
Колегія суддів не може погодитися із зазначеними доводами.
Посилання апелянта на те, що позивача було своєчасно попереджено про наступне звільнення, саме по собі не свідчить про правомірність оскаржуваного наказу, оскільки виконання лише обов`язку щодо попередження не звільняє суб`єкта призначення від необхідності дотримання інших обов`язкових гарантій, передбачених частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України та частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII.
Сам по собі факт скорочення посади державної служби не звільняє суб`єкта призначення від обов`язку дотриматися всіх гарантій, встановлених законодавством при припиненні державної служби, у тому числі гарантій, передбачених Кодексом законів про працю України для жінок, які мають дітей віком до трьох років, а також вимог щодо одночасного пропонування рівнозначної або, як виняток, нижчої посади державної служби.
Як правильно встановив суд першої інстанції, на момент звільнення позивач мала дитину віком до трьох років, а відповідачем не доведено наявності передбачених законом підстав для застосування винятку із гарантій, визначених частиною третьою статті 184 КЗпП України, а також не підтверджено виконання обов`язку щодо пропонування позивачу іншої посади одночасно з попередженням про звільнення.
Доводи апеляційної скарги фактично ґрунтуються виключно на посиланні на скорочення посади та повторюють правову позицію відповідача, яка вже була предметом дослідження суду першої інстанції. При цьому вони не спростовують встановлених судом обставин щодо порушення відповідачем гарантій, передбачених законодавством про працю та законодавством про державну службу, не містять посилань на нові докази чи обставини, які б свідчили про правомірність звільнення позивача.
Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують. Підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки справа відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України є справою незначної складності, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року- залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Ю.О.Тереза

В.В.Файдюк