ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/46807/25 Суддя першої інстанції: Білоноженко М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача: Файдюка В.В.,
суддів: Бужак Н.П., Мєзєнцева Є.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом Державної судової адміністрації України до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В :
Державна судова адміністрація України (далі - позивач, ДСА України) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач, ВПВР Департаменту ДВС) про скасування постанов державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС від 28.08.2025 ВП НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року адміністративний позов Державної судової адміністрації України до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов - задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 28.08.2025 ВП НОМЕР_1.
В іншій частині позову відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у справі №640/25753/21 щодо зобов`язання вчинити певні дії щодо майна (коштів), боржником у якому є державний орган, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету та за окремою бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» №4901-VI, у зв`язку з чим виконавчий збір на підставі пункту 3 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII у такому виконавчому провадженні з боржника не стягується, а тому постанова державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 28.08.2025 ВП № 78962816 є протиправною та підлягає скасуванню. Щодо постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 28.08.2025 ВП № 78962816 суд зазначив, що позивач у позовній заяві не наводить підстав необґрунтованості та протиправності вказаної вище постанови державного виконавця. Окрім того, позивач не оскаржує правильність розрахунку розміру витрат виконавчого провадження. Інших доводів та правових підстав для визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 28.08.2025 ВП № 78962816 позивачем не наведено, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною та скасування такої постанови.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Міністерство юстиції України (далі - апелянт, Мін`юст України) подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що якщо виконавчий документ містить вимогу про зобов`язання вчинити певні дії, а не про стягнення коштів, то норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не застосовуються, а отже, підстави для звільнення боржника від сплати виконавчого збору відсутні.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом оскарження, то судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку його законності та обґрунтованості у межах доводів та вимог апеляційної скарги Міністерства юстиції України.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, Львівським окружним адміністративним судом 19.05.2025 видано виконавчий лист №640/25753/21 про зобов`язання ДСА України виділити Господарському суду Київської області кошти для виплати ОСОБА_1 заборгованості по суддівській винагороді на суму 225 897,31 гривень.
Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України від 28.08.2025 відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання указаного рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №640/25753/21. Одночасно державним виконавцем 28.08.2025 прийнято постанови про стягнення виконавчого збору з боржника у розмірі 32 000,00 грн і про стягнення витрат виконавчого провадження у розмірі 121,63 грн.
Вважаючи указані постанови про стягнення виконавчого збору і про стягнення витрат виконавчого провадження протиправними і такими, що прийняті без наявних на те правових підстав і без урахування всіх фактичних обставин, ДСА України звернулася до суду із вказаним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду виходить з такого. 
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VІІІ підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Також примусовому виконанню підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди (п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII).
Частиною 1 ст. 5 Закону №1404-VІІІ визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Частиною 1 ст. 13 Закону №1404-VІІІ передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону №1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону №1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Статтею 27 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Згідно з ч. 3 ст. 27 Закону №1404-VІІІ за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (ч. 3).
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби (ч. 4 ст. 27 Закону №1404-VІІІ).
Отже стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку з імовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
Стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення з боржника виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 28 квітня 2020 року у справі №480/3452/19, від 16 вересня 2021 року у справі №440/4629/21, від 11 серпня 2022 року у справі №640/23271/21, від 16 лютого 2023 року у справі №160/1389/22.
Пунктом 3 ч. 5 ст. 27 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавчий збір не стягується якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково дійшов висновку про те, що виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", виконавчий збір не стягується, а тому відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" відсутні підстави для стягнення виконавчого збору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року №4901-VI (далі - Закон №4901-VI) цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.
Частиною 1 ст. 2 Закону №4901-VI визначено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:
- державний орган;
- державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство);
- юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону №4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Державна судова адміністрація України за організаційно-правовою формою є державним органом влади, фінансування якого здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України згідно з ч. 1 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону №4901-VI виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Як правильно зазначено судом першої інстанції, у головного розпорядника бюджетних коштів Державної судової адміністрації України наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя»).
Судом встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у справі 640/25753/21 зобов`язано Державну судову адміністрацію України виділити Господарському суду Київської області кошти для виплати ОСОБА_1 заборгованості по суддівській винагороді на суму 225 897,31 гривень.
Отже, рішення Львівського окружного адміністративного суду 09 квітня 2025 року у справі 640/25753/21 не передбачає способу виконання рішення у вигляді безпосереднього стягнення коштів з державного бюджету чи рахунків Державної казначейської служби.
Враховуючи встановлені обставини суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта про те, що предметом виконання у даній справі є не стягнення коштів у розумінні Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", а зобов`язання боржника вчинити певні дії - забезпечити відповідне фінансування.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №4901-VI його дія поширюється виключно на випадки виконання рішень суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є орган державної влади чи інші визначені суб`єкти.
Водночас у цій справі йдеться не про майно як об`єкт виконання, а про покладення на орган державної влади публічно-правового обов`язку щодо забезпечення бюджетними асигнуваннями.
На переконання колегії суддів, має місце характер правовідносин, який не підпадає під сферу дії Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", з огляду на те, що судове рішення, що підлягає примусовому виконанню не підпадає під прямий (встановлений) порядок виконання в рамках бюджетної програми КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя", оскільки встановлює обов`язок боржника самостійно вчинити дії з розподілу бюджетних ресурсів.
Аналогічні праві висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №286/125/17 та від 31 січня 2019 року у справі №161/502/17.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 28.08.2025 ВП НОМЕР_1. А відтак, як наслідок і про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ДСА України у зазначеній частині.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відповідача задовольнити, рішення суду - скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Керуючись статтями 242-244, 250, 287, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року - скасувати в частині задоволених позовних вимог, яким визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 28.08.2025 ВП НОМЕР_1.
Ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в зазначеній частині відмовити.
В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.В. Файдюк

Судді Н.П. Бужак

Є.І. Мєзєнцев

Повне судове рішення виготовлено 21 липня 2026 року.