Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа  936/684/26 
Провадження № 2/936/271/2026
04.08.2026      смт. Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області в складі:
головуючого - cудді Павлюка С.С.
при секретарі - Щербей А.Є.,
з участю представника позивача Повідайчика В.І.
та представника третьої особи 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у селищі Воловець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи орган опіки та піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району та ІНФОРМАЦІЯ_2 , про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача адвокат Повідайчик О.І. звернувся до суду із позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки і піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району, про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дочки  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позовні вимоги мотивовано тим, що  ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 04.01.2022 в справі №936/1083/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Актом про обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 від 19.01.2023 засвідчено факт того, що ОСОБА_1 самостійно виховує неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Бувша дружина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , з якою останній розлучений, у 2017 виїхала, місце перебування її невідоме. ОСОБА_2 самоусунулась від виховання та утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Життям доньки не цікавиться, зв`язків з нею не підтримує. Враховуючи наведене, судом встановлено, що дитина залишилась проживати і на даний час проживає з батьком, заявником створені всі належні умови проживання для дитини, заявник являється єдиним піклувальником неповнолітньої доньки, самостійно здійснює її виховання. Таким чином, на підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку, що заява про встановлення факту самостійного виховання батьком неповнолітньої дитини підлягає задоволенню. Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області набрало законної сили 20.06.2023. З того часу фактичні обставини не змінилися. З часу розірвання шлюбу відповідачка не несла жодних витрат на утримання дитини, не займалася ні вихованням ні утриманням дочки, дитина не бачила матір з 2017 року і вже забула її.
18.05.2026 ухвалою судді Воловецького районного суду Павлюк С.С. по справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.
03.06.2026 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду.
Позивач та його представник під час розгляду справи позов підтримали, просили такий задовольнити та пояснили, що відповідачка повністю ігнорує дитину та не має до неї інтересу, зовсім не піклується про дитину.
Представник третьої особи органу опіки і піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району в суд не з`явився, скерував заяву про розгляд справи без участі представника органу опіки і піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району та надав у справу письмовий висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Разом з тим, проти задоволення позову не заперечив.
Представник ІНФОРМАЦІЯ_6 в суді позов заперечив та пояснив, що позивач не надав жодних доказів винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виконання своїх батьківських відносин, а тому просить у задоволенні позову відмовити.
Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом та матеріалами справи встановлено, що позивач  ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 04.01.2022 в справі №936/1083/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
Крім того, рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 18.05.2023 року встановлено факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Також із відповіді начальника ВП №2 Мукачівського РУП ГУНП у З/о від 21.05.2026 року вбачається, що 27.07.2017 року були проведені розшукові заходи щодо встановлення місця знаходження ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , за наслідками яких встановлено, що остання знаходиться у Харківській області у свого знайомого.
З довідки сімейного лікаря, яка видана 13.05.2026 вбачається, що батько самостійно звертався з дитиною ОСОБА_3 з приводу захворювання та профілактичних медичних оглядів.
Як вбачається із довідки №01-21/35, яка видана директором Завадської гімназії Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області 13.05.2026, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 була вихованкою дошкільного підрозділу гімназії в 2015-2018 роках. Зі слів виховательки, приводив у підрозділ та забирав дитину батько - ОСОБА_1 .
Крім цього, як видно із характеристики №01-13/176, яка видана 13.05.2026 директором Нижньоворітського ліцею Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області проглядається, що дитина проживає з батьком. Батько бере активну участь у вихованні доньки, підтримує постійний зв`язок із закладом освіти та класним керівником, відвідує батьківські збори. Мати навчанням доньки не цікавиться, на зв`язок з класним керівником не виходить.
Також Довідкою Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 12.05.2026 № 192 підтверджується склад сім`ї ОСОБА_1 в кількості двох осіб: Він же - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Як слідує з Акту обстеження умов проживання неповнолітньої дитини за адресою її проживання по АДРЕСА_1 від 14.05.2026, Службою у справах дітей Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області проведено обстеження умов проживання неповнолітньої дитини, за результатами обстеження встановлено, що умови хороші, у будинку чисто, тепло, наявна нова побутова техніка, зроблений новий сучасний ремонт. У дитини є велика кімната, де є нова шафа-купе, технічне обладнання (комп`ютер, телефон), у наявності одяг по сезону, засоби особистої гігієни в достатній кількості. Також з цього акту вбачається, що батько виховує дитину самостійно. Цей акт підписаний в.о начальника служби у справах дітей Далекорей Г.В. та фахівцем сільської ради Кондрич Г.В.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Нижньоворітської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розглянувши позовну заяву про позбавлення батьківських прав  ОСОБА_2 та провівши бесіду з дитиною, а також вивчивши інші матеріали, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав  ОСОБА_2 , як такого, що ухиляється від виконання покладених на неї батьківських обов`язків.
Наданий в якості доказу висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд вважає таким, що відповідає інтересам дитини.
На підтвердження неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків за клопотанням представника позивача в судовому засіданні були заслухані пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , котрі підтвердили, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, не бачиться із дочкою, не цікавиться її життям, а саме з 2017 року відповідачка завела старшу дитину ОСОБА_3 до садочка, а сама із молодшою дитиною поїхала та вже більше не верталась додому. З того часу відповідачка жодного разу не з`являлась і не зв`язувалась із дитиною. Вихованням дитини займався батько. Додатково зазначили, що ОСОБА_3 завжди виглядає доглянутою та забезпеченою.
Під час судового розгляду було задоволено клопотання представника про з`ясування думки неповнолітньої ОСОБА_3 в судовому засіданні. 
Суд заслухав думку неповнолітньої ОСОБА_3 , за участі психолога ОСОБА_8 та представників учасників, повідомила, що в останнє бачила маму коли ще ходила в садочок. З того часу неповнолітня жодного разу не бачила маму, в тому числі остання не контактувала з нею жодними засобами зв`язку (телефоном, листами, соціальними мережами). Її вихованням займається батько. З пояснень ОСОБА_3 слідує, що вона не проти позбавити ОСОБА_2 батьківських прав.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Звернувшись до суду з позовними вимогами про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 як на підставу позову послався на те, що мати неповнолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться її життям, не займається її вихованням та не забезпечує матеріально.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Частиною першою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
При вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини».
У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини».
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, висловленого в п. 74 постанови від 15 травня 2019 року в справі № 661/2532/17 (провадження № 61-46449св18) «самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не достатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними. Наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи». З подальшого тлумачення Верховним Судом законодавства слідує, що при вирішенні цих справ належить перевіряти можливість відповідача фінансово забезпечувати неповнолітніх дітей, зокрема й підстав невлаштування відповідача на певну роботу з такою метою, наявність вини в цьому відповідача. Подібні дії відповідача можуть бути розцінені як ухилення від ефективного виконання своїх батьківських обов`язків, що може бути підставою застосування статті 164 СК України.
Вирішуючи цей спір суд висновує, що ОСОБА_2 повністю й на тривалий час (9 років) самоусунулась від виконання батьківських обов`язків щодо неповнолітньої ОСОБА_3 . Під час судового розгляду встановлено, що відповідачка залишила старшу доньку ОСОБА_3 , а з молодшою залишила місце проживання та не повернулась додому, причини таких дій не повідомила.
Малолітня ОСОБА_3 не заперечила щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неї.
Враховуючи наведені обставини в сукупності суд висновує, що ОСОБА_2 не виконує батьківських обов`язків з виховання, навчання і розвитку малолітньої ОСОБА_3 , не дбає про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, не створює створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, не готує її до самостійного життя та праці. Суд не встановив обставин, які б свідчили про наявність об`єктивних перешкод для виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків і висновує про умисний і винний характер її поведінки. При цьому встановлення виду умислу не є визначальним для вирішення цього спору.

При цьому суд зауважує, що малолітня ОСОБА_3 зараз проживає в благоприємному сімейному оточенні, яке має гармонійний вплив на його несформовану дитячу психіку та формування індивідуально-психологічних особливостей структури особистості.
Разом з тим, заперечення представника третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 про відсутність доказів винної поведінки відповідачки не знайшли свого підтвердження, а такі заперечення суд визнає голослівними та не гуртуються на матеріалах справи.
З врахуванням викладеного, враховуючи справедливий баланс інтересів матері й доньки, вирішуючи спір з врахуванням якнайкращих інтересів дитини, зважаючи на тривалість ухилення від виконання батьківських обов`язків, і беручи до уваги, що ставлення відповідачки до них не змінилось суд висновує, що поведінку відповідачки в кращу сторону наразі змінити неможливо, що змушує застосувати винятковий захід батьківської відповідальності - позбавлення батьківських прав.
Водночас суд уважає за необхідне роз`яснити учасникам положення ст. 169 СК України, якими допускається поновлення батьківських прав у випадку зміни поведінки батьків та з врахуванням інтересів дитини
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, виходячи з найкращих інтересів дитини, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Вимоги про відшкодування судових витрат позивачем та його представником не заявлено.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 258, 259, 264, 265, 273, 280 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

позов задовольнити
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга подається до Закарпатського апеляційного суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне найменування сторін
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;
Відповідач:  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_1 ;
Третя особа: Орган опіки та піклування Нижньоворітської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області (адреса вул.Центральна, 114 с. Нижні Ворота Мукачівського району Закарпатської області);
Третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса АДРЕСА_2 ).
Повний текст рішення виготогвлено 05.08.2026

Суддя Павлюк С.С.