Справа № 758/13089/25 
Категорія 79 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(ЗАОЧНЕ)
21 липня 2026 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва 
у складі головуючого судді Ковбасюк О.О., 
за участю секретаря судового засідання Білоус А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український карантинний розсадник» про стягнення заробітної плати та пов`язаних із нею виплат, -
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Український карантинний розсадник» про стягнення заробітної плати та пов`язаних із нею виплат, зазначивши, що з 15.07.2019 він працював на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Український карантинний розсадник» на підставі наказу № 254Л/ОС від 15.07.2019. Трудовий контракт або строковий трудовий договір із ним не укладався. За спільною мовчазною згодою сторін трудовий договір було продовжено на невизначений термін. Ця обставина підтверджується листом Міністерства розвитку громад і територій України № 7/23/255-20 від 09.01.2020. Наказом № 353К/ОС від 24.10.2022 позивача було звільнено із займаної посади. Вказаний наказ позивачем був оскаржений до суду. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14.09.2023 у справі № 758/10642/22 у задоволенні його позову було відмовлено, однак постановою Київського апеляційного суду від 21.02.2024 вказане рішення суду скасовано та вимоги позивача задоволено частково, а саме: скасовано наказ Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України № 353K/ОС від 24.10.2022 та поновлено позивача на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Український карантинний розсадник» з 25.10.2022. Постанова апеляційного суду оскаржувалась відповідачем, однак постановою Верховного Суду від 11.06.2025 таку постанову залишено без змін. У зв`язку з наведеним позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути на його користь з відповідача 637 500,00 грн, із яких: 97 500,00 грн - заборгованість з виплати заробітної плати за період з березня 2022 року по жовтень 2022 року; 45 000,00 грн - заборгованість за невикористані відпустки за 2019 - 2022 роки; 495 000,00 грн - заборгованість з оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі з листопада 2022 року по липень 2025 року.
Ухвалою суду від 22.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін.
Цією ж ухвалою витребувано у відповідача довідку про розмір заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 та довідку про його середню заробітну плату за період його роботи на підприємстві.
У судовому засіданні 16.02.2026 суд, керуючись положеннями ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача постановив протокольну ухвалу про заочний розгляд справи, оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився без повідомлення причин та не подав відзив.
У судовому засіданні 16.02.2026 судом також було заслухано вступне слово позивача та досліджено наявні у справі письмові докази, після чого суд постановив закінчити з`ясування фактичних обставин справи та дослідження доказів та перейшов до стадії ухвалення судового рішення, призначивши час його проголошення на 20.02.2026 о 09 год. 45 хв.
Водночас, під час ухвалення рішення у суду виникла потреба з`ясувати додаткові обставини, оскільки, як встановлено судом, позивачем не зазначено у позовній заяві обґрунтованого розрахунку заявлених до стягнення сум, у зв`язку з чим 20.02.2026 судом було постановлено ухвалу, якою поновлено судовий розгляд справи та позовну заяву залишено без руху із наданням позивачу відповідного строку для визначених недоліків.
06.03.2026 представником позивача подано до суду заяву на виконання вказаної ухвали суду, а також позовну заяву у новій редакції, відповідно до змісту якої позивач просив стягнути з відповідача 592 500,00 грн, із яких: 97 500,00 грн - невиплачена заробітна плата за період з березня 2022 року по жовтень 2022 року; 45 000,00 грн - заборгованість за невикористані відпустки за 2019 - 2022 роки; 240 000,00 грн - заборгованість з оплати вимушеного прогулу, пов`язаного із незаконним звільненням; 210 000,00 грн - заборгованість з оплати вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Ухвалою суду від 09.03.2026 розгляд справи продовжено.
Ухвалою суду від 22.05.2026 позовну заяву було повторно залишено без руху та визначено позивачу строк для усунення виявлених недоліків. 
09.06.2026 представником позивача подано заяву про усунення недоліків та позовну заяву у новій редакції, відповідно до змісту якої позивач просить стягнути з відповідача 528 214,28 грн, із яких: 33 214,28 грн - невиплачена заробітна плата за період з березня 2022 року по жовтень 2022 року; 45 000,00 грн - заборгованість за невикористані відпустки за 2019 - 2022 роки; 240 000,00 грн - заборгованість з оплати вимушеного прогулу, пов`язаного із незаконним звільненням; 210 000,00 грн - заборгованість з оплати вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Ухвалою суду від 09.06.2026 розгляд справи продовжено.
У судове засідання позивач не з`явився, його представник подав заяву про розгляд справи без його участі.
Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд ухвалив провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.
Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків.
Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.
Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правові засади і гарантії здійснення громадяни України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю (відповідно до преамбули цього Кодексу).
Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Судом встановлено, що з 15.07.2019 по 24.10.2022 позивач працював на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Український карантинний розсадник» на підставі наказу № 254Л/ОС від 15.07.2019. 
Позивача було звільнено із займаної посади на підставі наказу № 353К/ОС від 24.10.2022.
Не погодившись із вказаним наказом, позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства розвитку громад, території та інфраструктури України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Державне підприємство «Український карантинний розсадник» про визнання протиправним наказу, поновлення на роботі.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14.09.2023 у справі № 758/10642/22 у задоволенні вказаного позову було відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 21.02.2024 вказане рішення суду скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України № 353К/ОС від 24.10.2022; поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Український карантинний розсадник» з 25.10.2022; в задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Водночас, під вимушеним прогулом розуміється час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.
Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №755/12623/19, середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Судом встановлено, що позивач перебував у вимушеному прогулі з вини роботодавця, адже наказ про звільнення позивача визнаний судом незаконним.
Як встановлено судом, постановою апеляційного суду від 21.02.2024 позивача поновлено на посаді з 25.10.2022. 
Згідно зі ст. 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Таким чином, періодом вимушеного прогулу позивача є 25.10.2022 - 21.02.2024.
Згідно з п. 1 розділу І Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Відповідно до п. 2 розділу ІІ вказаного вище Порядку, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
За змістом п. 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 розділу IV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У даній справі відсутня довідка роботодавця щодо заробітної плати позивача.
Ухвала суду про витребування такої довідки відповідачем не виконана.
У зв`язку з цим при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд враховує надані позивачем відомості, які містяться в реєстрі Пенсійного фонду України, що містить індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5).
Зі змісту вказаного документа вбачається, що позивачу у серпні та вересні 2022 року (два останні місяці, які передували звільненню) нараховано заробітну плату у розмірі по 7 500,00 грн.
Отже, розрахунок середнього заробітку за вказаний період вимушеного прогулу, який має бути стягнений з відповідача на користь позивача, є наступним:
- 15 000,00 грн (сума заробітної плати за серпень та вересень 2022 року): 45 (кількість робочих днів у серпні та вересні 2022 року) = 333,33 грн (середньоденна заробітна плата);
- 347 (кількість робочих днів з 25.10.2022 по 21.02.2024) х 333,33 грн (середньоденна заробітна плата) = 115 665,50 грн (середній заробіток за час вимушеного прогулу).
На підставі вкладеного, враховуючи, що вказані обставини відповідачем не спростовані, суд вважає вірним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.10.2022 по 21.02.2024 у розмірі 115 665,00 грн, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.
Що стосується решти позовних вимог, то суд не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Статтею 97 КЗпП України передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
В силу положень ст.ст.1,2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Із урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з березня по жовтень 2022 року у загальному розмірі 33 214,28 грн.
Разом з цим, належних та допустимих доказів на підтвердження пред`явленого до стягнення розміру заборгованості по заробітній платі позивачем до суду не надано.
На момент розгляду справи в суду відсутні відомості щодо заборгованості відповідача перед позивачем із виплати заробітної плати.
Крім того, позивач просить стягнути грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 15.07.2019 по 22.10.2022 у загальному розмірі 45 000,00 грн.
Однак такі вимоги позивача не підтверджені жодними доказами. 
Так, відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Водночас, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо невикористаних позивачем днів відпустки.
Крім того, вимоги про стягнення заборгованості з оплати вимушеного прогулу за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі суд також визнає безпідставними та необґрунтованими, оскільки такі вимоги не підтверджені належними доказами. При цьому суд також враховує відсутність в матеріалах справи відомостей щодо фактичного поновлення позивача на посаді. 
Окремо суд зауважує, що судом не приймаються до уваги розрахунки позивача щодо зазначених вище сум, пред`явлених ним до стягнення з відповідача, оскільки такі його розрахунки належним чином необґрунтовані та не підтвердженні відповідними доказами.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.
Згідно із ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат у даній справі, суд враховує, що позивач у даній справі звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн, що відповідає ставці судового збору за позовну вимогу, яка судом задоволена.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258-259, 263, 273, 280-284, 289, 253 ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український карантинний розсадник» про стягнення заробітної плати та пов`язаних із нею виплат задовольнити частково.
Стягнути з Державного підприємства «Український карантинний розсадник» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.10.2022 по 21.02.2024 у розмірі 115 665 (сто п`ятнадцять тисяч шістсот шістдесят п`ять) гривень 51 копійку.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Державного підприємства «Український карантинний розсадник» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне найменування сторін по справі:
- позивач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
- відповідач - Державне підприємство «Український карантинний розсадник», місцезнаходження: Київська обл., Бучанський р-н, с. Мила, вул. Столична, буд. 2-В, код ЄДРПОУ 35411469.
Повний текст рішення складено 24.07.2026.

Суддя | О. О. Ковбасюк