ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

17 липня 2026 року | м. Дніпро | справа № 201/461/26 (суддя Федоріщев С.С., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),
суддів: Шальєвої В.А., Іванова С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 22 квітня 2026 року у справі №201/461/26 за позовом ОСОБА_1 до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-
ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 15 січня 2026 року звернулась до суду з позовом до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради в якому, з урахуванням уточнень від 17 лютого 2026 року, просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладання адміністративного стягнення серії 1ДІ №710572 від 13.01.2026 року винесену інспектором з паркування Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради, якою ОСОБА_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в сумі 680 грн та закрити провадження у справі в зв`язку з відсутності у її діях складу адміністративного правопорушення.
Позов обґрунтовано тим, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення відповідальність за яке передбачена ч.3 ст.122 КУпАП, оскільки вона не порушувала ПДР під час аварійної зупинки транспортного засобу та в подальшому під час його евакуації.
Рішенням Соборного районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2026 року у задоволені позову відмовлено повністю.
Рішення суду мотивовано тим, що встановлені судом обставини справи свідчать про те, що 06.01.2026 року, позивачка допустила стоянку транспортного засобу TOYOTA RAV 4, державний номер НОМЕР_1 з порушенням правил зупинки та стоянки, за адресою: м. Дніпро, вул. Шевченка, 21, а інспектором з паркування правильно кваліфіковано її дії, як адміністративне правопорушення. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач оскаржила його в апеляційному порядку, з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування матеріального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.
В апеляційній скарзі зазначає, що непогоджуєтся з оцінкою суду обставин, що свідчать про не прийняття позивачем заходів передбачених Правилами дорожнього руху у разі здійснення аварійної зупинки. Стверджує, що перешкод для транспортних засобів автомобіль позивача не створював.
Посилається на не взяття судом першої інстанції до уваги заперечень позивача.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що 06.01.2026 року о 13:38 год. інспектором з паркування було виявлено адміністративне правопорушення, яке передбачено частиною 3 статті 122 КУпАП, а саме: зупинка транспортного засобу Toyota Rav-4 Hybrid, номерний знак НОМЕР_1 за адресою: м. Дніпро, вул. Шевченка, 21, чим порушено вимоги п.п. «и» п. 15.9 розділу 15 Правил дорожнього руху, в частині заборони зупинки транспортному засобу безпосередньо в місці виїзду з прилеглих територій.
Інспектором з паркування було здійснено фотофіксацію обставин порушення правил стоянки в режимі фотозйомки, шляхом створення зображень транспортного засобу в момент вчинення правопорушення, на яких було зафіксовано:
1) дату порушення 06.01.2026 p.;
2) місце розташування транспортного засобу по відношенню до нерухомого об`єкта: м. Дніпро, вул. Шевченка, 21;
3) географічні координати: 48.4571796, 35.0555709;
4) час вчинення порушення: 13:38 (13 год. 38 хв.).
У зв`язку з вчиненням позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 122 КУпАП, а саме розміщення транспортного засобу є таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху, інспектором з паркування здійснено тимчасове затримання транспортного засобу Toyota Rav-4 Hybrid, номерний знак НОМЕР_2 шляхом доставки для зберігання на спеціальний майданчик, за адресою м. Дніпро, вул. Осіння, 6.
Після встановлення відповідальної особи, інспектором з паркування було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ІДІ 710572 від 13.01.2026 року згідно з ч. 5 ст. 279-1, ст.ст. 283, 284 КУпАП - без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Вказана постанова не була надіслана відповідальній особі рекомендованим листом у відповідності до ч.7 ст. 279-1 КУпАП, оскільки штраф був сплачений в розмірі 50% у день скоєння адміністративного правопорушення. 
Згідно з поясненнями позивача, вона була змушена здійснити аварійну зупинку автомобіля через те, що він раптово вийшов з ладу, та в момент його евакуації представниками відповідача не була біля цього автомобіля тому, що відлучилася в туалет. В подальшому на автомобілі евакуації д.н. НОМЕР_3 вона направилася на адресу, куди було евакуйовано її автомобіль. Для того щоб повернути транспортний засіб позивачки та відвезти його на СТО, вона сплатила три платежі: за евакуацію повна маса 2225 АЕ1701 ТА; за збереження транспортного засобу на спецмайданчику; штраф за паркування за постановою серія ІДО №1592485 від 06.01.2026, що підтверджено платіжними інструкціями. 
Після сплати вищенаведених платежів позивачці дозволили евакуювати її транспортний засіб на СТО по вулиці Запорізьке Шосе, 51, та надали доступ для завантаження, що підтверджено платіжною інструкцією 1.478891979.1 від 06.01.2026 року. 
Законність та обґрунтованість вищезазначеної постанови про накладення адміністративного стягнення є предметом спору переданого на вирішення суду.
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженої постанови, виходить з наступного.
За приписами частини 3 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) встановлено, що ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з пунктом 15.1. Правила дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 (далі - Правила) передбачено, що: зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватися у спеціально відведених місцях чи на узбіччі.
За відсутності спеціально відведених місць чи узбіччя або коли зупинка чи стоянка там неможливі, вони дозволяються біля правого краю проїзної частини (якомога правіше, щоб не перешкоджати іншим учасникам дорожнього руху).
Абзац 74 п.1.10 Правил визначає, що проїзна частина - елемент дороги, призначений для руху нерейкових транспортних засобів.
Згідно з п.п. «и» п.15.9 Правил зупинка забороняється ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду, тощо.
Пунктом 1.10 Правил визначено, що прилегла територія - територія, що прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в`їзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики тощо або виїзду з них.
Згідно з п.15.14 Правил, у разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити - діяти згідно з вимогами пунктів 9.9-9.11 цих Правил.
Для цілей цього Кодексу розміщення транспортного засобу є таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, якщо транспортний засіб:
3) ближче 10 метрів від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду;
Відповідно до ч. 1 ст. 142 КУпАП, адміністративну відповідальність за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів з функціями запису, зберігання, відтворення і передачі фото-, відеоінформації), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.
Як правильно встановлено судом першої інстанції та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи з фотознімків транспортного засобу позивача, які були зроблені інспектором з паркування, видно, що автомобіль позивача знаходився: географічні координати 48.4571796, 35.0555709, які підтверджують знаходження транспортного засобу позивача у місці де заборонено зупинку за адресою м. Дніпро, вулиця Шевченка, 21. На фотознімках відображено дату: 06.01.2026 p., та час вчинення порушення: о 13:38 год. Зазначені обставини не заперечувались позивачем. 
Крім того, з матеріалів фотофіксації вбачається, що позивачем розташовано транспортний засіб безпосередньо в місці виїзду з прилеглої території, чим порушено пп. «и» п. 15.9 розділу 15 Правил, таким чином фотофіксація містить докази вчинення адміністративного правопорушення, а саме заміри відстані від виїзду до транспортного засобу позивача.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, що свідчать про з 06.01.2026 року, позивачка допустила стоянку транспортного засобу TOYOTA RAV 4, державний номер НОМЕР_1 з порушенням правил зупинки та стоянки за адресою: м. Дніпро, вул. Шевченка, 21, обґрунтованого погодився з висновками відповідача про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
Водночас, суд першої інстанції надав правильну оцінку доводам позивача викладеними у позові та зауважив, що водій, який залишає транспортний засіб у зв`язку з його несправністю, зобов`язаний вжити заходів для інформування інших учасників дорожнього руху та недопущення створення перешкод для руху, зокрема встановити знак аварійної зупинки або іншим чином позначити вимушений характер зупинки, наприклад, залишити відповідне повідомлення на транспортному засобі (п.п.9.9 - 9.12, 15.14 Правил дорожнього руху), однак доказів щодо виконання позивачкою зазначених вимог ПДР, суду не надано.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає такими, що не спростовують зазначені висновки суду першої інстанції доводи позивача про те, що під час обстеження транспортного засобу позивачки на СТО по вулиці Запорізьке Шосе, 51, було виявлено аварійну поломку у його системі електропостачання та відремонтовано, оскільки наявність можливої поломки транспортного засобу не перешкоджало дотриманню позивачкою положень п.п. «и» п.15.9 та п.15.14 Правил. 
Також є безпідставними доводи позивача в апеляційній скарзі відносно того, що перешкод для транспортних засобів автомобіль позивача не створював, оскільки встановлені у справі обставини свідчать по те, що позивачем розташовано транспортний засіб безпосередньо в місці виїзду з прилеглої території, чим порушено пп. «и» п. 15.9 розділу 15 Правил.
Положеннями частини першої статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Приписами частини першої статті 72 КАС України визначено, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
У відповідності до частин першою, другою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначений обов`язок відповідач виконав.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача в обґрунтування необхідності скасування рішення суду першої інстанції на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги заперечень позивача, щодо притягнення її до адміністративної відповідальності з порушенням норм процесуального законодавства, враховуючи те, що такі твердження не були підставою позову, а отже з цього приводу відповідач від позову не захищався та цим доводам суд першої інстанції не повинен був надавати оцінку.
Відносно інших доводів позивача, які викладені в апеляційній скарзі та які зводяться до незгоди з оцінкою обставин справи наданою судом першої інстанції та з судовим рішенням, слід зазначити, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.
Всі інші аргументи апеляційної скарги не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують висновок суду про наявність підстав для відмови у задоволені позову. 
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення, а рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 22 квітня 2026 року у справі №201/461/26 - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 17 липня 2026 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко 

суддя В.А. Шальєва 

суддя С.М. Іванов