П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 949/867/26
Провадження № 22-ц/4815/1529/26

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого-судді – Шимківа С.С.,
суддів: – Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,
секретар судового засідання – Ковальчук Л.В.,
учасники справи: 
заявник –  ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи – Головне управління Пенсійного фонду України в 
Рівненській області,
– Висоцька сільська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Дубровицького районного суду Рівненської області від 18 травня 2026 року (постановлену у складі судді Тарасюка А.М.) про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Висоцька сільська рада, про встановлення факту проживання, –

в с т а н о в и в :

У травні 2026 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання.
Заяву обґрунтовувала тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Висоцьк Дубровицького (нині Сарненського) району Рівненської області, де проживала та була зареєстрована в певний період. Також певний період проживала та проживає в даному населеному пункті без реєстрації. Вона належить до 3 категорії громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 , виданого 25 листопада 1992 року Рівненською обласною державною адміністрацією.
Зазначала, що вона дійсно проживала та була зареєстрована з 01 січня 1986 року по липень 1987 року та з 25 липня 1991 по 17 лютого 2016 року в АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Висоцької сільської ради №294 від 30 квітня 2026 року.
З 17 лютого 2016 року по теперішній час вона проживає без реєстраційного обліку у АДРЕСА_1 , про що свідчить довідка Висоцької сільської ради №293 від 30 квітня 2026 року.
Також у період з серпня 1987 року по липень 1991 року вона постійно проживала без реєстраційного обліку у АДРЕСА_1 у господарстві її мами ОСОБА_2 , хоча факт проживання у вказаний період підтверджується доданими нею поясненнями сусідів та довідкою з Дубровицької міської ради.
Вказувала, що у зв`язку з цим у неї існує право на призначення дострокової пенсії за віком, відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" для осіб, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року проживали або відпрацювали у зоні не менше 3 років.
Однак, територіальним управлінням ПФУ їй роз`яснено, що для призначення дострокової пенсії за віком їй недостатньо часу проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, не менше 3 роки.
Проте, підтвердити періоди свого проживання в інший спосіб, як у судовому порядку, неможливо.
Зазначала, що метою встановлення даного факту є необхідність реалізації права на отримання пенсії.
Посилалася на правові позиції, викладені у судових рішеннях, які набрали законної сили, зокрема рішення Березнівського суду Рівненської області у справі №555/1349/24 від 12 грудня 2024 року, рішення Володимирецького районного суду Рівненської області №556/223/25 від 28 травня 2025 року, №556/947/25 від 18 липня 2025 року, №556/3289/25 від 05 грудня 2025 року, №556/3303/25 від 10 грудня 2025 року, №556/2609/25 від 10 грудня 2025 року та №556/2833/25 від 18 грудня 2025 року.
Просила суд встановити факт її проживання у період з серпня 1987 року по липень 1991 року за адресою: АДРЕСА_1 . Ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 21 січня 2026 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про встановлення факту, що має юридичне значення.
Ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 18 травня 2026 року у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Висоцька сільська рада про встановлення факту постійного проживання - відмовлено.
Ухвалу суду мотивовано тим, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки спір, який виник між особою, яка бажає оформити пенсію зі зниженням пенсійного віку у відповідності до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та уповноваженим органом, який здійснює призначення такого роду пенсій, підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що метою її звернення до суду є саме підтвердження факту проживання в певний період, що є реалізацією її особистого права, і на даному етапі між нею та Головним управління ПФУ в Рівненській області відсутній матеріально-правовий спір щодо самого права на пенсію – адже без підтвердження цього факту ПФУ навіть не має правових підстав розглядати питання пенсії по суті.
Суд помилково дійшов висновку про наявність спору про право. 
Заява подана виключно з метою встановлення юридичного факту проживання, який у подальшому може бути використаний як доказ для реалізації її прав.
Використання встановленого судом юридичного факту для отримання соціальних виплат або пільг не свідчить про наявність спору про право.
Просить суд скасувати оскаржувану ухвалу.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.
Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.
Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постановах від 08.11.2019 у справі № 161/853/19, від 18.12.2019 у справі № 370/2598/16-ц.
Слід зауважити, що в разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.
За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.
Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.
Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства, встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.
У той же час перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. 
Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
– факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
– встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
– заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
– чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Водночас у частині шостій статті 294 ЦПК України визначено, що суд залишає заяву про встановлення факту, без розгляду якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, і роз`яснює заінтересованими особами особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
Вищезазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, що висловлена ним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в cправі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_1 , остання просила про встановлення факту її проживання з серпня 1987 року по липень 1991 року у селі в с. Висоцьк Сарненського району Рівненської області.
ОСОБА_1 у поданій нею заяві, не оспорює рішення пенсійного органу про відмову у призначенні пенсії, тому апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність спору між заявницею та уповноваженим органом пенсійного фонду про призначення пенсії.
Як роз`яснено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23 (провадження № 14-40цс25) правова мета, задля якої заявник ініціює встановлення судом факту в порядку окремого провадження, не може впливати на судову юрисдикцію та імперативно визначати вид судочинства, в якому такий факт підлягає розгляду.
Судове рішення, ухвалене загальним судом у порядку окремого провадження, про наявність чи відсутність юридичного факту набуває самодостатнього значення і не є вирішенням питання про те, чи має заявник певне суб`єктивне право, в даному випадку – права на призначення ОСОБА_1 пенсії.
Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскільки судом першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі, порушено норми процесуального права, постановлена ним ухвала від 21 січня 2026 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. 19, 379, 381-384 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Дубровицького районного суду Рівненської області від 18 травня 2026 року скасувати.
Справу за заявою  ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Висоцька сільська рада, про встановлення факту проживання направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя      Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.