ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 568/2044/24
провадження № 61-2357св26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Воробйової І. А., Зайцева А. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», 
третя особа - ОСОБА_3 , 
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 22 липня  2025 року у складі судді Делалової О.М. та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 січня 2026 рокуу складі колегії суддів: Гордійчук С. О.,
Боймиструка С. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до   ОСОБА_2 ,Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі- АТ КБ «Приватбанк»), третя особа -     ОСОБА_3 , про визнання кредитного договору недійсним.
В обґрунтування позову посилався на те, що 29 липня 2008 року між ним та Закритим акціонерним товариством «Приватбанк»(далі - ЗАТ КБ «Приватбанк») було укладено кредитний договір № ROWWGA0000000004, відповідно до умов якого позивач отримав кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 46 935,55 доларів США на споживчі цілі. 
З метоюзабезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між  ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки № ROWWGA0000000004 від 29 липня 2008 року, а між  ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «Приватбанк» - договір поруки від 29 липня 2008 року.
Позивач вважає, що кредитний договір був укладений з порушенням норм Сімейного кодексу України (далі - СК України), Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки з 17 листопада 1984 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , яка письмової згоди на укладення вказаної угоди не надавала.
Стверджував, що, укладаючи договір про надання споживчого кредиту, банк діяв недобросовісно, оскільки знав, що позичальник офіційно перебуває у шлюбі, проте під час підписання вказаного договору не надав належної уваги цій обставині.
Позивач також посилався на нечесну підприємницьку практику відповідача в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» та на введення його в оману, внаслідок чого його виплати за кредитним договором є необґрунтовано завищеними. 
Пояснив, що споживчий кредит було надано не в гривнях, а в іноземній валюті, що забороняється Законом України «Про споживче кредитування».
Крім того, повідомив, що сторони в оскаржуваному договорі в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір від імені банка не підписаний уповноваженою особою.
Зазначені вище порушення, на думку позивача, свідчать про недійсність кредитного договору.
Посилаючись на викладені обставини,  ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір № ROWWGA0000000004, укладений 29 липня 2008 року між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк».
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 22 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 22 січня 2026 року, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що для укладення кредитного договору, за яким позичальником виступає один з подружжя,отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.
Суди відхилили доводи позивача про введення його в оману та нечесну підприємницьку діяльність банку, зазначивши, що сторони на власний розсуд дійшли згоди щодо умов договору, підписавши його. При цьому  ОСОБА_1 особистим підписом засвідчив, що він погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними, при цьому принцип свободи договору не було порушено.
Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту позичальник діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримав кредитні кошти і протягом певного часу виконував умови кредитного договору.
Суди також відхилили посилання позивача на те, що банк не мав права видавати споживчий кредит в іноземній валюті, вказавши на те, що чинна на час укладання кредитного договору редакція Закону України «Про захист прав споживачів» такої заборони не передбачала.
Узагальнені доводи касаційної скарги
23 лютого 2026 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 22 липня 2025 року, постанову Рівненського апеляційного суду від 22 січня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

30 березня 2026 року АТ КБ «Приватбанк» подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. 

Рух справи в суді касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2026 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

30 березня 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Згідно з розпорядженням в. о. заступника керівника АпаратуВерховного Суду- керівника секретаріатуКасаційного цивільного суду І. Андросюк від 04 червня 2026 року № 635/0/226-26 про призначення повторногоавтоматизованого розподілу судової справиу зв'язку з обранням до Великої Палати Верховного Судусудді ТітоваМ. Ю. на підставі службової записки Секретаря Другої судової палати Зайцева А. Ю. справу № 568/2044/24(провадження № 61-2357св26) призначено судді-доповідачеві Коротенку Є. В., у складі колегії суддів: Воробйова І. А., Зайцев А. Ю.

Фактичні обставини справи
Судами встановлено, що  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17листопада 1984 року, що підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу № НОМЕР_1 .
29 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № ROWWGA0000000004, за умовами якого ОСОБА_1 отримав на споживчі цілі кредит в сумі 46 953,55 доларів США строком на 10 років.
З метоюзабезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між  ОСОБА_2 («Іпотекодавець») та ЗАТ КБ «Приватбанк» («Іпотекодержатель») було укладено договір іпотеки № ROWWGA0000000004 від 29 липня 2008 року, предметом якого виступив належний іпотекодавцю будинок на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .
Також з метоюзабезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між   ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір поруки від 29 липня 2008 року.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

У частині першій статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другоїстатті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зазначено, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним 
як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, 
що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
Для укладення кредитного договору (за яким позичальником виступає один 
з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від  05 листопада2020 року у справі № 619/761/18 (провадження № 61-6457св19), від 29 листопада 2021 року у справі № 756/48581/18 (провадження № 61-13677св21), від 03 лютого 2026 рокуу справі № 361/3925/24 (провадження № 61-13475св25). 

Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, в контексті встановлених судами обставин справи, висновок судів попередніх інстанцій про відмову у визнанні недійсним кредитного договору № ROWWGA0000000004 від 29 липня 2008 року з передбачених у статті 65 СК України підстав (у зв`язку 
з неотриманням згоди на його укладення від дружини позичальника) є правильним.
При цьому, слід приймати до уваги, що дружина позивача виступала іпотекодавцем за договором іпотеки № ROWWGA0000000004 від 29 липня 2008 року, що свідчить про її обізнаність щодо наявності зобов`язальних правовідносин  ОСОБА_1 перед банком та про відсутність відповідних заперечень. 
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац другий частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману (див. постанову Верховного Суду від 25 березня 2026 року у справі № 569/24083/21(провадження № 61-2714св25).

Cуди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано відхилили доводи позивача про введення його в оману та нечесну підприємницьку діяльність банку, правильно вказавши на те, що належних доказів на підтвердження цього суду не надано, а сторони на власний розсуд дійшли згоди щодо умов договору, позивач особистим підписом засвідчив, що він погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними, при цьому принцип свободи договору не було порушено.
Суди також правильно не прийняли до уваги посилання ОСОБА_1 на те, що банк не мав прававидавати споживчий кредит в іноземній валюті, обґрунтовано вказавши на те, що чинний на час укладання кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» такої заборони не передбачав.
З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову. 

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судове рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні. 

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 22 липня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 січня 2026 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

І. А. Воробйова

А. Ю. Зайцев