Справа № 587/610/26 

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2026 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., за участю секретаря судового засідання Бузової Т.І., представника відповідача – Станкевича Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошових сум, 
В С Т А Н О В И В :
Позивачка звернулася до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошових сум, зазначаючи, що в 2022 році померла її мати. В 2023 році вона в порядку спадкування отримала свідоцтво про право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 . В 2024 році вона виявила, що в будинок самовільно вселилися військовослужбовці, що було виявлено її представником. З приводу незаконного проникнення до будинку вона зверталася до органів поліції, судовим рішенням суду було зобов`язано органи внутрішніх справ внести відомості до ЄРДР щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 162 КК України. В подальшому вона запропонувала військовослужбовцям укласти договір оренди житла з метою оформлення законності перебування військовослужбовців в будинку, їй було запропоновано звернутися до Міністерства оборони України. Після звернення вона отримала лист від 25.03.2025 № 502/2/9/55окп тимчасово виконуючого обов`язки начальника штабу - заступника командувача оперативно-тактичного угруповання « ІНФОРМАЦІЯ_1 » полковника ОСОБА_2 , в якому повідомлялося, що за інформацією ІНФОРМАЦІЯ_2 представниками останнього здійснений виїзд за вищезазначеною адресою і встановлений факт розміщення військовослужбовців, які за їх повідомленням тимчасово розміщуються в даному будинку з урахуванням службової необхідності. Позивачка вважала, що відповідачем по справі має бути військова частина, в якій проходять службу військовослужбовці, що вселилися в її будинок протиправно, без зголи позивача, за наказом командування військової частини та перебувають в житловому будинку тривалий час за мовчазною згодою військового командування. Позивачка вважала, що використання майна без договору є безпідставним збагаченням і відповідач має зобов`язаний компенсувати вартість користування приватним будинком як мінімуму у розмірі ринкової орендної плати за відповідний період. Позивачка зазначала, що договірні відносини між сторонами щодо оплатного або безоплатного користування будинком відсутні. Тож, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням і збереженням майна у вигляді плати за користування будинком, яку б позивач міг отримати за період перебування будинку в його власності. Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Оціночна фірма «ЮНІТ» викладеному у звіті про оцінку ринкової вартості нематеріального активу, ринкова вартість нематеріального активу у вигляді права на отримання доходу від передачі нерухомого майна в строкове платне користування на умовах оренди житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.09.2024 по 18.07.2025 складає 105 520 гривень без урахування ПДВ. При цьому, в результаті проведеної оцінки, оцінювач дійшов до висновку, що ринкова величина орендної ставки за 1 місяць становить: 9870,00 гривень. Посилаючись на ці обставини, позивачка просила стягнути з відповідача 105 520 гривень за користування житловим будинком, а також судові витрати по справі.
В судовому засіданні позивачка, яка брала участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, підтримала свої вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача Станкевич Р.В., який брав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримав свою позицію, викладену у відзиві на позов ( ар.с.95-99). Зокрема, представник відповідача, оспорюючи позовні вимоги, вважав, що позивачка поєднала в одній позовній конструкції різні за правовою природою способи захисту, а саме посилання на право власності, на можливе заподіяння шкоди, на положення про найм житла та на положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям або збереженням майна без достатньої правової підстави, не розмежувавши ні предмет доказування, ні склад юридичних фактів, які мають бути встановлені для задоволення кожної з таких вимог. Представник відповідача зазначав, що позивачка, з одного боку,описує спір як такий, шо стосується фактичного користування житлом без договору, а з іншого — просить стягнути суму, еквівалентну гіпотетичній орендній платі, обчисленій оціночним шляхом. При цьому позов не містить належного доведення того, що саме військова частина НОМЕР_1 як юридична особа безпосередньо набула або зберегла у себе грошові кошти в сумі 105 520,00 грн саме за рахунок позивача.У матеріалах позову відсутні докази одержання відповідачем доходу від цього майна, а також відсутні докази того, що спірна сума становить саме безпідставно збережене майно відповідача, а не абстрактно визначений позивачем можливий дохід власника.Щодо поданого позивачем звіту про оцінку ринкової вартості нематеріального активу, представник відповідача зазначив, що такий документ не є безумовним доказом існування саме у відповідача грошового обов`язку перед позивачем у сумі 105 520,00 грн. Відтак звіт оцінювача підлягає оцінці судом нарівні з іншими доказами та не має наперед встановленої сили.Сам позивач зазначає в позові, що населений пункт, у якому розташований будинок, знаходиться близько до лінії бойового зіткнення, що цивільне населення евакуйоване, шо питання перебування військовослужбовців було предметом звернень до Генерального штабу Збройних Сил України, Міністерства оборони України, оперативно-тактичного угруповання « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а також шо у відповідях відповідача зазначалося про готовність до оформлення тристоронньої угоди і про оплату комунальних послуг. Ці обставини не підтверджують обґрунтованість позову, але підтверджують, шо спірін правовідносини не можуть зводитись до спрощеної моделі очевидного безпідставного збагачення у заявленій сумі. Навпаки, вони свідчать про складну фактичну ситуацію, яка відбувалася в умовах воєнного стану та на тлі намагання сторін і військових органів врегулювати правовий статус користування житлом.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані суду докази, з`ясувавши правові позиції сторін суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, щопозивачка ОСОБА_1 є одноосібним власником житлового будинку загальною площею 281,9 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 29.08.2023, посвідчених державним нотаріусом Сумської міської державної нотаріальної контори Калініченко Є.Ю. та зареєстрованих в реєстрі за № 3-1009, № 3-1011.
З вересня 2024 року військовослужбовці військової частини № НОМЕР_1 ЗСУ без повідомлення власника зайняли приміщення домоволодіння, використовуючи його для виконання своїх службових обов`язків.
Після виявлення факту проживання військовослужбовців в будинку, ОСОБА_1 зверталася до командування ЗСУ щодо отримання інформації про військовослужбовців військової частини, що зайняли належне їй домоволодіння.
У відповідь на звернення позивачки листом від 25.03.2025 № 502/2/9/55окп тимчасово виконуючий обов`язки начальника штабу – заступника командувача оперативно -тактичне угруповання « ІНФОРМАЦІЯ_1 » полковник ОСОБА_3 повідомив, що за інформацією ІНФОРМАЦІЯ_2 представниками останнього здійснений виїзд за вищезазначеною адресою і встановлений факт розміщення військовослужбовців, які за їх повідомленням тимчасово розміщуються в даному будинку з урахуванням службової необхідності.
Крім того, у вищезазначеному листі йдеться про життєву необхідність перебування військовослужбовців в житловому будинку позивачки, а також про те, що нормативно-правові акти, які перелічені в зверненні позивачки, не передбачають такі форс-мажорні обставини, як війна.
Сторонами не оспорюється, що належний позивачці будинок за адресою: АДРЕСА_1 був використаний військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 . 
Обґрунтовуючи свою позицію, позивачка послалась на те, що законодавством України не передбачено самовільне зайняття військовослужбовцями Збройних Сил України приватних домогосподарств, як і безоплатне користування ними, навіть на період дії правового режиму воєнного стану. Обов`язок забезпечити військовослужбовців відповідача покладено на військове командування відповідача, а не на позивача, на території домоволодіння якого, незаконно, за мовчазною згодою військового командування відповідача, майже рік перебувають військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 .
Механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна у юридичних та фізичних осіб для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану визначає Закон України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».
Згідно із статтею 7 цього Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» про примусове відчуження або вилучення майна складається акт. Бланк акту про примусове відчуження або вилучення майна (далі - Акт) виготовляється за єдиним зразком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, а статтею 9 цього Закону передбачене право на відшкодування вартості майна.
Механізм прийняття, розгляду заяв та здійснення виплат для наступної повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану визначає Порядок розгляду заяв та здійснення виплат для наступної повної компенсації за майно, примусово відчужене в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2012 р. № 998.
Відповідно до абзацу третього частини першої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, силам цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом.
Відповідно до абзаців першого, другого пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української PCP, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Стаття 41 Конституції України гарантує непорушність права власності.
Відповідно до статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника і місце знаходження майна.
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Позивачка зазначала, що договірні відносини між сторонами щодо оплатного або безоплатного користування будинком відсутні. Тож, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням і збереженням майна у вигляді плати за користування будинком, яку б позивач міг отримати за період перебування будинку в його власності. Позивачка вважала, що правовою підставою користування будинком є договір найму, укладений між наймачем та власником будинку. За користування будинком на умовах найму справляється плата. Також, положеннями глави 58 Цивільного кодексу України визначені загальні положення найму (оренди).
Таким чином, внаслідок користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка вважала, що у відповідача виник обов`язок сплачувати власнику плату за користування житловим будинком, за відсутності іншої домовленості із власником. Неукладення договору оренди житлового будинку не звільняє відповідача від обов`язку сплачувати кошти за користування, а тому такі правовідносини (до укладення договору оренди) мають врегульовуватись саме положеннями глави 83 ЦК України. Тож відповідач як фактичний користувач житловим будинком, у зазначений період (з 01.09.2024 по 18.07.2025 без достатньої правової підстави за рахунок власника цього житлового будинку зберіг у себе кошти в розмірі 105 520 гривень, які мав заплатити за користування ним, зобов`язаний повернути ці кошти власнику житлового будинку на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. При цьому обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставне набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Традиційно шкодою в цивільному праві вважається будь-яке обмеження особистого немайнового чи майнового блага. Його підґрунтям є делікт.
Відшкодування майнової шкоди є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) позивача в наслідок порушення боржником свого зобов`язання.
Відповідно до частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитки включають втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки (damnum emergens)) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода (lucrum cessans)).
Реальними збитками підкреслюється наявність фактичних втрат майнової сфери потерпілої особи.
Другою складовою збитків є упущена вигода, як рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин не допустив правопорушення. (Постанова Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 923/700/17).
Інакше кажучи, збитки прямо не пов`язані з умовами договору, а лише є наслідком їх неналежного виконання стороною.
Обов`язок відшкодування збитків регулюється главою 3, 51 ЦК України. 
Найбільш поширеним видом такого відшкодування, що зрозуміло пояснює його природу, є стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, як відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами (Постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).
У свою чергу, упущена вигода – це втрати очікуваного приросту в майні, на підставі беззастережних доказів реальної можливості їх отримання, у разі недопущення правопорушення.
Отже, реальність можливості отримання такого приросту не випливає з умов договору, але має бути доведена позивачем.
Враховуючи припис частини 4 статті 623 ЦК України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання.
Кредитор повинен не лише точно підрахувати розмір збитків, але й підтвердити їх документально. При визначенні розміру упущеної вигоди мають враховуватися відомості, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання винагороди, якби зобов`язання було виконано боржником у належний спосіб. Дохід не може бути абстрактним, адже для відшкодування упущеної вигоди повинні враховуватися заходи, вжиті потерпілою особою для його отримання (Постанова Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі №908/2261/17).
Тобто, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.
Cтягнення збитків вимагає наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
У відповідності з ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Висуваючи вимоги про стягнення збитків, завданих військовою частиною внаслідок самовільного зайняття її військовослужбовцями належного позивачці будинку, ОСОБА_1 всупереч положенням ст. ст. 12,81 ЦПК України не надала суду належних і беззастережних доказів на підтвердження реальності завданих їй збитків у вигляді упущеної вигоди.
Обґрунтовуючи розмір завданих збитків, позивачка послалась на висновок суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Оціночна фірма ЮНІТ».
Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Оціночна фірма ЮНІТ», викладеному у «Звіті про оцінку ринкової вартості нематеріального активу, а саме: права на отримання доходу від передачі нерухомого майна в строкове платне користування на умовах оренди» від 18 грудня 2025 року ( ар.с.40-57), визначено, що ринкова вартість нематеріального активу у вигляді права на отримання доходу від передачі нерухомого майна в строкове платне користування на умовах оренди житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.09.2024 по 18.07.2025 складає 105 520 гривень без урахування ПДВ. При цьому, в результаті проведеної оцінки, оцінювач дійшов висновку, що ринкова величина орендної ставки за 1 місяць становить: 9870,00 грн (01.09.2024-01.10.2024), 10010,00 грн (01.10.2024-01.11.2024), 10020,00 грн (01.11.2024-01.12.2024), 9980,00 грн (01.12.2024-01.01.2025), 9960,00 грн (01.01.2025-01.02.2025), 9930,00 грн (01.02.2025-01.03.2025), 9990,00 грн (01.03.2025-01.04.2025), 9920,00 грн (01.04.2025-01.05.2025), 9970,00 грн (01.05.2025-01.06.2025), 9930,00 грн (01.06.2025-01.07.2025), 5940,00 грн (01.07.2025-18.07.2025).
Разом з цим, суд не вважає зазначений Звіт належним і беззастережним доказом на підтвердження реальності завданих позивачці збитків у розмірі, визначеному у Звіті.
________ Територія с. Іволжанське Сумського району Сумської області з 25 травня 2022 року і по цей час знаходиться у Переліку територій, на яких ведуться(велися) бойові дії або тимчасово окуповані Російською Федерацією ( затверджений Наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року №376 ( в редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 26 травня 2026 року №987).
Як зазначено у Звіті, «істотний вплив зовнішніх факторів (військова агресія Російської Федерації проти України) на ринок нерухомості, призвело до фактичної неможливості збору необхідної інформації для надання достовірного висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки ( п. 8 розділу 3 Звіту, ар. с. 44). 
Іволжанське – селище в Юнаківській сільській громаді Сумського району Сумської області. До повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну населення складало 181 особа. Зараз, в умовах постійних обстрілів на авіаударів з боку російської федерації в селищі проживає приблизно 20 осіб ( розділ 6.2 Звіту, ар.м.46).
Таким чином, з тексту Звіту випливає, що висновок про розмір отримання доходу від передачі належного позивачці нерухомого майна в строкове платне користування на умовах оренди визначений дуже приблизно, фактично без врахування території, на якій розташований будинок і які потерпає від постійних обстрілів, внаслідок чого попит на будинки в с. Іволжанське Сумського району майже зведений до нуля, що є загальновідомим фактом для мешканців Сумського району. Відтак, висновок у Звіті про те, що розмір орендної плати будинку позивачки за період з 01.09.2024 по 18.07.2025 може складати 105 520 гривень без урахування ПДВ – є сумнівним і непереконливим. 
Позивачка ОСОБА_1 не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що до неї надходили пропозиції щодо здачі належного їй будинку в оренду чи інше користування, вочевидь, що таких пропозиції не було, враховуючи безпекову ситуацію в регіоні. Оголошень про здачу будинку в оренду чи найм позивачка також не давала, враховуючи безперспективність такого роду оголошень.
Як зазначено у Звіті,  «за досліджуємий період орендні ставки на житло в м. Суми та населених пунктах у приміській зоні зросли в середньому на 10-15%, але в основному подорожчення стосується одно-, дво- кімнатних квартир в місті Суми. Дані щодо оренди великих житлових будинків в селах Сумського району обмежені де-кількома оголошеннями. Як правило, потенційні орендарі «виходять» на власників вільних будинків не через ріелторів. а через знайомих та сусідів - тому дізнатись дані щодо реальної орендної плати дуже важко. Ситуація ускладнюється близькістю населених пунктів до лінії бойового зіткнення. З таких сел цивільне населення евакуйовано, а житлові будинки можуть бути використані лише для розквартирування військових» ( розділ 9.2 Звіту, ар.с.48, зв).
Таким чином, вірогідність здачі належного позивачці будинку в оренду, найм чи інше користування виглядає сумнівною, а сама по собі теоретична можливість здати належне позивачці домоволодіння в оренду ( найм) ще не є доказом упущеної вигоди.
Крім того, визначаючи військову частину відповідачем по справі позивачка не навела переконливих мотивів для такого висновку. Те, що належним позивачці будинком певний час користувалися військовослужбовці, не свідчить про те, що саме військова частина має бути належним відповідачем по справі. З листування позивачки з командуванням військової частини випливає, що військова частина, військовослужбовці якої самовільно зайняли будинок позивачки, не має відношення до вселення військовослужбовців в будинок позивачки.
З матеріалів справи, пояснень позивачки вбачається, що вона зверталася до поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 162 КК України, тобто сама позивачка вважала, що військовослужбовці самовільно проникли до її будинку, і саме в діях конкретних військовослужбовців, а не командування військової частини, є склад кримінального правопорушення, оскільки суб`єктом ст. 162 КК не може бути юридична особа.
Таким чином, твердження позивачки про те, що внаслідок неправомірних дій військовослужбовців їй було завдано збитків у вигляді упущеної вигоди є припущенням, оскільки належних і об`єктивних доказів на підтвердження реальності завданих їй збитків суду не було надано; розмір збитків, визначений позивачкою в позові, носить  гіпотетичний характер і є абстрактно визначеним позивачкою як можливий, а не реальний. 
За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 3, 51, 22, 623, 316, 317 ЦК України, суд
В И Р І Ш И В :
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошових сум за безпідставністю позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_1 в доход держави 1331 гривню 20 копійок судового збору.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 14 вересня 2026 року.

Суддя О.А.Степаненко