Справа № 212/11901/26 
2/212/7453/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2026 року м. Кривий Ріг 

Покровський районний суд міста Кривого Рогу в складі: головуючого судді –Дехта Р.В., за участі секретаря судового засідання Попик С.Д., в порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутності учасників справи та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Кравбуд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кривбасвагонзавод», товариства з обмеженою відповідальністю «Формаліт» про припинення трудових відносин, -

встановив:

28 липня 2026 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Покровського районного суду міста Кривого Рогу з позовом до Приватного підприємства «Кравбуд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кривбасвагонзавод», товариства з обмеженою відповідальністю «Формаліт» про припинення трудових відносин.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, 28 січня 2019 року у приватному підприємстві «КРАВБУД» відбулися збори власників підприємства, на якому були присутні власники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також запрошений позивач, ОСОБА_1 .
За результатами зборів був складений протокол №1, у відповідності до пункту третього якого позивач, ОСОБА_1 , була призначена директором ПП «КРАВБУД».
На підставі вказаного протоколу №1 загальних зборів ПП «КРАВБУД» був виданий наказ №1-К від 29 січня 2019 року, у відповідності до якого позивач, ОСОБА_1 , приступила до виконання обов`язків директора та головного бухгалтера ТОВ «КРАВБУД» з 29 січня 2019 року.
05 серпня 2019 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю «КРИВБАСВАГОНЗАВОД» відбулися загальні збори учасників (засновників) товариства, на якому були присутні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «Науково-виробниче підприємство ДОК», а також запрошені ОСОБА_5 та позивач, ОСОБА_1 .
За результатами загальних зборів був складений протокол №1, у відповідності до пункту 2 якого ОСОБА_6 був звільнений з посади директора ТОВ «КРИВБАСВАГОНЗАВОД», а у відповідності до пункту 3 на посаду директора ТОВ «КРИВБАСВАГОНЗАВОД» була призначений позивач, ОСОБА_1 . 
На підставі вказаного протоколу №1 загальних зборів учасників (засновників) ТОВ «КРИВБАСВАГОНЗАВОД» був виданий наказ №3 від 06 серпня 2019 року, у відповідності до якого позивач, ОСОБА_1 , приступила до виконання обов`язків директора та головного бухгалтера ТОВ «КРИВБАСВАГОНЗАВОД» з 06 серпня 2019 року.
05 серпня 2019 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ФОРМАЛІТ» відбулися загальні збори учасників (засновників) товариства, на якому були присутні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також запрошені ОСОБА_5 та позивач, ОСОБА_1 .
За результатами загальних зборів був складений протокол №1, у відповідності до пункту 2 якого ОСОБА_6 був звільнений з посади директора ТОВ «ФОРМАЛІТ», а у відповідності до пункту 3 на посаду директора ТОВ «ФОРМАЛІТ» була призначена позивач, ОСОБА_1 . 
На підставі вказаного протоколу №1 загальних зборів учасників (засновників) ТОВ «ФОРМАЛІТ» був виданий наказ №2-К від 06 серпня 2019 року, у відповідності до якого позивач, ОСОБА_1 , приступила до виконання обов`язків директора та головного бухгалтера ТОВ «ФОРМАЛІТ» з 06 серпня 2019 року.
У травні місяці 2026 року позивач вирішила звільнитися з посад директора та головного бухгалтера Приватного підприємства «КРАВБУД», Товариства з обмеженою відповідальністю «КРИВБАСВАГОНЗАВОД» та Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРМАЛІТ», у зв`язку з чим 22 травня 2026 року позивач звернулась з відповідною заявою на ім`я власників, учасників (засновників) вищевказаних підприємства та товариств ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звільнення позивача з зазначених посад з 08 червня 2026 року.
Вказану заяву про звільнення позивач надіслала на адресу відповідачів за допомогою «Укрпошти» з рекомендованим повідомленням 25 травня 2026 року.
Однак 15 червня 2026 року поштовий конверт з заявою про звільнення позивача, ОСОБА_1 з посад директора та головного бухгалтера вищевказаних ПП «КРАВБУД», ТОВ «КРИВБАСВАГОНЗАВОД» та ТОВ «ФОРМАЛІТ» був повернутий на її адресу з поміткою «адресат відсутній».
У відповідності до пункту 8.5 Статуту Приватного підприємства «КРАВБУД» керівництво підприємством може здійснюватися директором підприємства, якій призначається на цю посаду «Зборами». Права, обов`язки та відповідальність директора визначаються умовами контракту.
Згідно до вимог підпункту «д» пункту 11.2. Розділу 11 вищим органом товариства є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників. До компетенції загальних зборів учасників належить … обрання, найняття (відкликання, вивільнення) звільнення керівника та членів виконавчого органу товариства; пункт13.1 Розділу 13 передбачає, що у товаристві створюється одноосібний виконавчий орган - директор, який назначається й вивільняється з посади загальними зборами учасників.
У відповідності до пункту 11.1 Розділу 11 Вищим органом товариства є загальні збори учасників. Пункт 13.1 Розділу 13 передбачає, що у товаристві створюється одноосібний виконавчий орган - директор, який призначається і вивільняється з посади зборами. 
Таким чином, офіційно оформити припинення своїх трудових відносин з Приватним підприємством «КРАВБУД», Товариством з обмеженою відповідальністю «КРИВБАСВАГОНЗАВОД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФОРМАЛІТ», на яких позивач працевлаштована та займає посаду директора та головного бухгалтера, а саме звільнитись з даного підприємства та даних товариств, на вищевказаній період часу не представлялось можливим у зв`язку з відсутністю власників приватного підприємства та учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю та неможливістю зібрати загальні збори з метою вирішення питання звільнення відповідача, оскільки місцезнаходження власників ПП «КРАВБУД» та учасників (засновників) ТОВ «КРИВБАСВАГОНЗАВОД» та «ФОРМАЛІТ» позивачу не відомо. 
У зв`язку з викладеними вище причинами, позивач ОСОБА_1 , позбавлена можливості реалізувати своє право на звільнення у встановленому законом порядку, а також отримати розрахунок та належним чином оформлену трудову книжку.
Ухвалою Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 14 серпня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу слухати у спрощеному порядку без повідомлення (виклику) сторін, відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.
На адресу відповідачів поштовим рекомендованим відправленням з повідомленням направлялась копія позовної заяви та ухвала про відкриття провадження по справі, поштові відправлення відповідачами не були врученні, що підтверджується матеріалами справи. 
Відповідачам до електронного кабінеті було доставлено ухвалу Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 14 серпня 2026 року про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі. Відзив на позовну заяву відповідачі не подали, причин неможливості подачі такого суду не повідомили. Інших заяв, клопотань від відповідачів до суду не надходило.
За приписами ч.3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України), судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства.
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши наявні в справі докази, з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступних висновків.
Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність – достатності.
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є керівником Приватного підприємства «Кравбуд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кривбасвагонзавод», товариства з обмеженою відповідальністю «Формаліт», що підтверджується відповідями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та отримувала певні доходи у виді заробітної плати від вищезазначених підприємств та товариств. 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У пункті першому частини 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Положеннями ч.3 ст.38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. Проте така ініціатива з наміром припинити трудові відносини в односторонньому порядку має бути доведена до відома роботодавця.
Своє бажання про звільнення за статтею 38 КЗпП України працівник оформлює у письмовій довільній формі. Спосіб подання заяви на звільнення законодавством не обмежується. Отже, заяву можна надати особисто роботодавцю, надіслати поштою чи телеграмою.
Відмова у звільненні є порушенням законодавства про працю, проте факт небажання роботодавця звільняти працівника треба підтвердити. Отже, у разі подання заяви про звільнення за власним бажанням, працівникові потрібно надати документи, що підтверджують факт подання такої заяви та отримання її роботодавцем.
Отже, праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки.
За відсутності домовленості працівника і роботодавця про дату звільнення до закінчення двотижневого строку працівник не може бути звільнений у межах цього строку з дати, яку на власний розсуд обрав роботодавець. Працівник не може бути звільнений з дати, яка не відповідає домовленості.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 20.05.2020 у справі № 279/3334/17, від 17.08.2022 у справі № 372/128/21, від 21.12.2022 у справі № 299/2706/20.
Для припинення трудового договору за власним бажанням працівника, не має значення чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору.
Подібного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 12 квітня 2018 року у справі 61-678св17 та від 25 березня 2020 року у справі № 295/14595/17.
Згідно вимог ст. 232 КЗпП України трудові спори безпосередньо розглядаються в судах.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 09.02.2022 року у справі №153/1585/20 розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника роботодавець може звільнити працівника в день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення. Визначення працівником дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.
Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.
Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею (а якщо займатися, то вільно її обирати), а також забезпечення без дискримінації можливості вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає гарантування саме рівних можливостей для його реалізації.
В постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 520/11437/16-ц вказується за недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин, що не може бути підставою для позбавлення особи на захист його порушених прав в обраний ним спосіб. За встановлених у справі 520/11437/16-ц обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитися нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплено у ч. 1 ст. 10 ЦПК України.
Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб унеможливлювати ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбаченим, тобто визначити достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль судів полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Францїї»).
У рішеннях Європейський суд із прав людини постійно підкреслює цінність і вадливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки цьому може бути обмежено обсяг дискреції, забезпечено рівність сторін, протидію свавіллю, забезпечено ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також правову визначеність і повагу до суду. Водночас «надмірний формалізмі може суперечити вимозі забезпечення практичного й ефективного права на доступ до суду відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається в разі особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист(рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки»).
Під час оцінки Європейський суд із прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом і прийнятим застосуванням процесуальних формальностей.
Зокрема, Європейський суд із прав людини виходить із того, що коли норма не мають за мету правової визначеності та належного здійснення правосуддя й утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом, то це є порушення права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Карт проти Туреччини»).
Отже, Верховний Суд у справі 520/11437/16-ц відповідно до вимог ч. 2 ст. 5 ЦПК України з урахуванням установлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між директором і товариством, зробив висновок про те, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у цьому випадку буде такий спосіб захисту, як припинення трудових відносин позивача з товариством на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Передбачений ч. З ст. 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає видачу роботодавцем наказу за заявою працівника.
Припинення трудових відносин тісно пов`язано зі свободою його праці, оскільки праця може виконуватися саме до того часу поки останній не вирішить припинити її виконання або з інших підстав.
При цьому, припинення трудових відносин має безпосередній вплив на можливість мати реалізацію прав на зайнятість (не заборонену законодавством діяльність осіб, пов`язану із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі), працевлаштуванням на роботі (посаді).
Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення о трудової книжки, що зберігається у працівника.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 681/1629/18 (провадження № 61-14424св18) зазначено, що «розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмова викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена роботодавця в установленому законом порядку. Особливістю розірвання трудового договору на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору.»
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 569/249/18-ц (провадження № 61-48997св18).
Отже, права позивача було порушено, оскільки її не звільнено, вона не може працевлаштуватися на іншу роботу, її позбавили трудових та конституційних прав, так як не може звільнитися, поступити на іншу роботу.
Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (OLEKSANDR VOLKOV v. UKRAINE, № 21722/11, § 165, ЄСПЛ, від 09 січня 2013 року).
З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини слід зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя».
Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Суд враховує наведене та бере до уваги судову практику розгляду аналогічних категорій справ, яка є сталою та відповідно до якої, ефективним способом захисту у таких справах є визнання трудових відносин припиненими, у зв`язку із чим дійшов висновку про те, що позивачем правильно обрано ефективний спосіб захисту.
Також, суд приймає до уваги те, що позивач вчинив необхідних дій щодо свого звільнення. Встановлені у справі обставини, а саме: написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, ознайомлення із вказаною заявою усіх учасників товариства, передача документів уповноваженій особі, свідчать про те, що позивачем дотримана процедура звільнення із займаної посади в товаристві.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Враховуючи вищенаведене та відповідно до ч. З ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу.
Згідно з п. 2 ст. 26 Європейської соціальної хартії: «з метою забезпечення ефективного здійснення права всіх працівників на захист їхньої гідності на роботі Сторони зобов`язуються, консультуючись з організаціями роботодавців і працівників поглиблювати поінформованість, поширювати інформацію про систематичні непорядні або явно негативні та образливі дії щодо окремих працівників на робочому місці або у зв`язку з виконанням роботи, сприяти запобіганню таким діям і вживати всіх відповідних заходів для захисту працівників від такої поведінки».
Відповідно до пп. b п. 1 ст. 1 Конвенції про дискримінацію в галузі праці та занять N 111 від 24 червня 1975 року, відповідно до мети цієї Конвенції термін «дискримінація» охоплює будь-яке розрізнення, недопущення або перевага, що призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять і визначається відповідним членом Організації після консультації з представницькими організаціями роботодавців і працівників, де такі є, та з іншими відповідними органами.
Вказані обставини були враховані позивачем при звільненні.
Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.
Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «Олександр Волков ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника.
Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.
Згідно з ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у ч.1 ст.10 ЦПК України.
Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України.
Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Частиною другою ст.5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вказане узгоджується із правовими висновками, наведеними в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №520/11437/16-ц.
Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні.
За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає.
Встановлені у справі обставини, а саме: написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, направлення цієї заяви товариству, свідчать про те, що позивачем дотримана процедура звільнення із займаної посади викладача товариства однак таке бажання працівника звільнитись нівелюється.
Враховуючи викладене, а також те, що трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені, позивач позбавлений можливості звільнитися у встановленому законодавством порядку за ст.38 КЗпП України, не має можливості розірвати укладений між ним та відповідачем трудовий договір за власною ініціативою, що порушує його конституційні права, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Суд також враховує позицію відповідача, якому направлялась копія позовної заяви, отримано ухвалу суду про відкриття провадження по справі, жодних заперечень чи пояснень до суду не подав.
Установивши, що позивач не була звільненою у визначеному законом порядку, після подачі заяви про звільнення, суд приходить до висновку про порушення відповідачем норм трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника на звільнення.
Таким чином, на теперішній час трудові відносини між позивачем та відповідачами фактично припинені, однак реєстраційні дії з державної реєстрації відомостей про це припинення трудових відносин відсутнє, а тому, враховуючи особливості правового регулювання спірних правовідносин, позивач позбавлений можливості самостійно здійснити такі реєстраційні дії і захистити своє порушене право. В той же час, наявність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань недостовірних відомостей є порушенням законодавства про державну реєстрацію та порушує права інших осіб, а саме: позивача по справі, що свідчить про необхідність їх захисту в судовому порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при поданні позову до суд сплачено судовий збір у сумі 1331.20 гривень, що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи. На підставі наведеного, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати у розмірі 1331,20 грн.
На підставі наведеного та керуючись ст.12, 13, 76-78, 81, 141, 258-259, 264-265, 274, 279 ЦПК України, суд –
ухвалив:

Позовну заяву позивача ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Кравбуд», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кривбасвагонзавод», товариства з обмеженою відповідальністю «Формаліт» про припинення трудових відносин – задовольнити повністю.

Припинити трудові відносини між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та Приватним підприємством «КРАВБУД», ідентифікаційний код юридичної особи: 35460385, яке було оформлено наказом №1-К від 29 січня 2019 року, яким, ОСОБА_1 , була призначена на посаду директора та головного бухгалтера Приватного підприємства «КРАВБУД» - внаслідок звільнення ОСОБА_1 , за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України з 08 червня 2026 року, з внесенням відповідних даних у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Припинити трудові відносини між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «КРИВБАСВАГОНЗАВОД», ідентифікаційний код юридичної особи: 38255662, яке було оформлено наказом №3 від 06 серпня 2019 року, яким, ОСОБА_1 , була призначена на посаду директора та головного бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «КРИВБАСВАГОНЗАВОД» - внаслідок звільнення, ОСОБА_1 , за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 08 червня 2026 року, з внесенням відповідних даних у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Припинити трудові відносини між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФОРМАЛІТ», ідентифікаційний код юридичної особи: 34544563, яке було оформлено наказом №2-К від 06 серпня 2019 року, яким, ОСОБА_1 , була призначена на посаду директора та головного бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «КРИВБАСВАГОНЗАВОД» - внаслідок звільнення, ОСОБА_1 , за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 08 червня 2026 року, з внесенням відповідних даних у Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: 
Найменування юридичної особи: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФОРМАЛІТ" Скорочене найменування: ТОВ "ФОРМАЛІТ" Ідентифікаційний код юридичної особи: 34544563, Місцезнаходження: Україна, 50005, Дніпропетровська обл., місто Кривий Ріг, ВУЛИЦЯ ДОМОБУДІВНА, будинок 2.
Найменування юридичної особи: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "КРИВБАСВАГОНЗАВОД" Скорочене найменування: ТОВ "КРИВБАСВАГОНЗАВОД" Ідентифікаційний код юридичної особи: 38255662, Місцезнаходження: Україна, 50005, Дніпропетровська обл., місто Кривий Ріг, ВУЛИЦЯ ДОМОБУДІВНА, будинок 21
Найменування юридичної особи: ПРИВАТНЕ ПІДПРИЄМСТВО "КРАВБУД" Скорочене найменування: ПП "КРАВБУД" Ідентифікаційний код юридичної особи: 35460385, Місцезнаходження: Україна, 50005, Дніпропетровська обл., місто Кривий Ріг, ВУЛИЦЯ ДОМОБУДІВНА, будинок 21

Рішення суду складено 15 вересня 2026 року.

Суддя:        Р.  В.  Дехта