ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2026 року
м. Київ

справа № 361/9790/21
провадження № 61-18216св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2023 року ухвалене під головуванням судді Радзівіл А. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року у складі колегії суддів Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Короткий зміст первісних та зустрічних позовних вимог

У листопаді 2021 року до Броварського міськрайонного суду Київської області звернулась ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, вимоги якої в подальшому уточнила шляхом подання відповідної заяви від 21 лютого 2023 року.

В обґрунтування позову зазначила про те, що вона із відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі у період з 15 серпня 2009 року до 07 липня 2019 року. Броварський міськрайонний суд Київської області рішенням від 12 жовтня 2021 року шлюб між сторонами розірвав. 

За час перебування у шлюбі відповідач набув у власність земельну ділянку площею 1,5 га, розташовану на території Погребської сільської ради Броварського району Київської області, цільове призначення - для садівництва, кадастровий номер 3221286400:04:006:0002.

Право власності на цю земельну ділянку виникло у відповідача на підставі договору міни від 13 лютого 2016 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А. А. та зареєстрований у реєстрі за № 268.

У позові звертала увагу, що відповідно до пункту 13 договору міни для його укладення була необхідна її письмова згода як дружини. Справжність її підпису була засвідчена тим самим нотаріусом і внесена до реєстру за № 258.

Водночас, земельна ділянка площею 0,2004 га, яку відповідач передав іншій особі за договором міни, знаходилася в АДРЕСА_1 та була надана Управлінням Державного комітету України із земельних ресурсів у Броварському районі 28 грудня 2010 року під час зареєстрованого шлюбу сторін та, на переконання ОСОБА_1 призначалася для забезпечення потреб сім`ї.

Після припинення шлюбу сторони не змогли досягти домовленості щодо поділу спільно набутого майна, та, зокрема, зазначеної земельної ділянки.

ОСОБА_1 у позові наголошувала, що без її відома та згоди відповідач 22 червня 2021 року здійснив поділ спірної земельної ділянки на дві окремі ділянки площею по 0,75 га кожна. У результаті такого поділу були сформовані нові земельні ділянки з кадастровими номерами 3221286400:04:006:0192 та 3221286400:04:008:0102, що відрізняються від первісного кадастрового номера земельної ділянки.

На думку позивача, оскільки спірне майно було набуте сторонами під час перебування у шлюбі, воно є об`єктом спільної сумісної власності. 

Позивач просила суд:
- визнати земельну, яка розташована та території Погребської сільської ради Броварського району Київської області, загальною площею 1,5 га, цільове призначення - для садівництва, кадастровий номер 
3221286400:04:006:0002, спільною сумісною власністю подружжя;
- здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме земельної ділянки яка розташована та території Погребської сільської ради Броварського району Київської області, загальною площею 1,5 га, цільове призначення - для садівництва, кадастровий номер 3221286400:04:006:0002;
- визнати за нею право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3221286400:04:008:0102, площею 0,75 га, цільове призначення - для садівництва, яка є частиною земельної ділянки, кадастровий номер - 3221286400:04:006:0002 та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя;
- визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 3221286400:04:006:0192, площею 0,75 га, цільове призначення - для садівництва, яка є частиною земельної ділянки, кадастровий номер 3221286400:04:006:0002 та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

23 лютого 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив: 
- визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,75 га з цільовим призначенням для садівництва, що розташована на території Погребської сільської ради Броварського району Київської області, кадастровий номер 3221286400:04:006:0192;
- визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,75 га з цільовим призначенням для садівництва, що розташована на території Погребської сільської ради Броварського району Київської області, кадастровий номер 3221286400:04:008:0102.

В обґрунтування заявлених зустрічних позовних вимог зазначав, що спірне майно не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки воно набуте в обмін на земельну ділянку, яка належала йому на праві особистої приватної власності.

Вказував, що до укладення шлюбу ОСОБА_2 звернувся до Світильнянської сільської ради із заявою про надання земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку. На підставі відповідних рішень органу місцевого самоврядування та після затвердження проєкту землеустрою йому було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2004 га, розташовану в с. Світильня Броварського району Київської області.

13 лютого 2016 року він уклав договір міни, за умовами якого передав належну йому частку зазначеної земельної ділянки в обмін на земельну ділянку площею 1,5 га для ведення садівництва, розташовану на території Погребської сільської ради Броварського району Київської області. Посилаючись на положення договору, позивач за зустрічним позовом зазначав, що обмін здійснювався без доплати, а тому отримана земельна ділянка є майном, набутим внаслідок розпорядження його особистою приватною власністю.

У подальшому спірну земельну ділянку було поділено на дві окремі земельні ділянки площею по 0,75 га, яким присвоєно кадастрові номери 3221286400:04:006:0192 та 3221286400:04:008:0102.

Крім того, вказав, що після припинення сімейних відносин між сторонами була досягнута домовленість щодо добровільного врегулювання майнових питань, на виконання якої він оформив довіреність для відчуження на користь 
ОСОБА_1 належних йому земельних ділянок. При цьому стверджував, що зазначені земельні ділянки також були набуті внаслідок договорів міни його особистого майна, а тому належать йому на праві особистої приватної власності.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Броварський міськрайонний суд Київської області рішенням від 28 квітня 2023 року, яке Київський апеляційний суд залишив без змін постановою від 14 листопада 2023 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив. Визнав за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0,75 га із цільовим призначенням для садівництва, що розташована на території Погребської сільської ради Броварського району Київської області, кадастровий номер 3221286400:04:006:0192. Визнав за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0,75 га, надану для садівництва, що розташована на території Погребської сільської ради Броварського району Київської області, кадастровий номер 3221286400:04:008:0102.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що у 2009 році ОСОБА_2 реалізував своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки площею 0,2004 га, кадастровий номер 3221288401:01:0296:0017, право власності на яку оформлено державним актом від 28 грудня 2010 року. У подальшому ОСОБА_2 розпорядився частиною цієї земельної ділянки шляхом укладення 13 лютого 2016 року договору міни, за умовами якого він набув у власність земельну ділянку площею 1,5 га. Надалі зазначену земельну ділянку було поділено на дві окремі земельні ділянки. Місцевий суд дійшов висновку, що земельна ділянка, приватизована ОСОБА_2 у 2010 році, є його особистою приватною власністю, оскільки набута внаслідок реалізації права на безоплатну приватизацію до 08 лютого 2011 року.

Місцевий суд зазначив, що майно, набуте внаслідок обміну особистого майна, також не набуває статусу спільної сумісної власності подружжя, оскільки його джерелом є особиста приватна власність одного з подружжя. Відтак земельна ділянка площею 1,5 га, отримана за договором міни, а також земельні ділянки, утворені внаслідок її поділу, не є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та не підлягають поділу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

20 грудня 2023 року ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку направив на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року у вказаній справі.

У касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги  ОСОБА_1 задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовити.

Касаційна скарга також містить клопотання про участь у касаційному розгляді справи. 

Інші заяви позивача

У січні 2024 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про уточнення даних. У вказаній заяві повідомляється про зміну позивачем прізвища з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 » та додаються копії відповідних документів: свідоцтва про зміну імені, паспорта громадянина України, довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру та картки платника податків.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 10 січня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Броварського міськрайонного суду Київської області. 

06 лютого 2024 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

ОСОБА_1 зазначає, що суди в оскаржуваних рішеннях суди застосували статтю 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17, від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц, від 15 вересня 2021 року у справі № 127/29550/19, від 18 жовтня 2021 року у справі № 607/2394/20. Наголошує, що суди помилково ототожнили юридичні факти набуття права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221288401:01:0296:0017 та земельну ділянку з кадастровим номером 3221286400:04:006:0002, хоча з правової точки зору обставини, що свідчать про набуття права власності на ці земельні ділянки, є різними. Звертає увагу, що набуття права власності на земельну ділянку 3221286400:04:006:0002 відбувалось під час укладеного між сторонами шлюбу та за рахунок майна, яке належало подружжю на праві спільної сумісної власності.

Заявник у касаційній скарзі також вказує на застосування судами першої та апеляційної інстанцій норми статті 65 СК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3298/14-ц. Стверджує, що наявність її згоди на укладення ОСОБА_2 договору міни земельної ділянки від 13 лютого 2016 року свідчить про створення цією згодою у ОСОБА_2 повноважень на укладення договору та визнання ОСОБА_2 того факту, що земельна ділянка з кадастровим номером 3221286400:04:006:0002 набувається ними у спільну сумісну власність подружжя.

Обґрунтовуючи довід касаційної скарги щодо неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12 жовтня 2020 року у справі № 161/7515/15-ц, від 15 жовтня 2020 року у справі № 759/14004/15-ц, від 20 жовтня 2020 року у справі № 756/536/19 та інших, заявник вказувала, що суди не продемонстрували їй як стороні у справі того, що вона була почута, оскільки не вказали мотивів відхилення її тверджень стосовно того, що спірне майно підпадає під категорію майна із похідним правом власності, а тому на нього розповсюджується дія презумпції спільної сумісної власності подружжя.

Доводи інших учасників справи

У лютому 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
від ОСОБА_2 , який містить посилання на необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій. У відзиві ОСОБА_2 наголошує на правильності висновків судів стосовно того, що він розпорядився частиною земельної ділянки, яка відповідно належала йому на праві особистої приватної власності, а тому внаслідок укладеного договору міни набуте майно не може бути спільним сумісним майном подружжя. 

Відзив на касаційну скаргу також містить клопотання про участь у касаційному розгляді справи. 

Фактичні обставини справи

15 серпня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 511, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Броварський міськрайонний суд Київської області рішенням від 12 жовтня 2020 року розірвав шлюб між сторонами.

18 березня 2009 року ОСОБА_2 подав заяву на ім`я голови Світильнянської сільської ради Дяченко Ю. К. про надання земельної ділянки площею 0,20 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, зазначивши в ній, що своє право безоплатної приватизації не використав. Дана заява зареєстрована за вх. № 249 від 18 березня 2009 року, на якій поставлено резолюцію «спеціалісту-землевпоряднику ОСОБА_10 . Підготувати на сесію».

Світильнянська сільська рада рішенням 24 сесії 05 скликання від 27 березня 2009 року № 389 «Про розгляд заяв громадян» надала дозвіл громадянам (згідно 
додатку 1 - ОСОБА_2 ) на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 2,0712 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в с. Світильня згідно схеми проєкту детального плану території житлової забудови.

Світильнянська сільська рада рішенням 29 сесії 05 скликання від 16 грудня 2009 року № 658 затвердила матеріали проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (згідно додатку 1 - ОСОБА_2 ), що розташовані в с. Світильня та передала безкоштовно в приватну власність за рахунок земель запасу (рілля) земельних ділянок площею 2,0712 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

28 грудня 2010 року управління Держкомзему у Броварському районі зареєструвало в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094006260 виданий ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №312911, який засвідчує, що на підставі рішення Світильнянської сільської ради 29 сесії 05 скликання № 658 від 16 грудня 2009 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,2004 га, земельна ділянка розташована в АДРЕСА_1 ; цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки 3221288401:01:029:0017.

13 лютого 2016 року ОСОБА_2 уклав договір міни земельної ділянки, посвідчений нотаріусом Броварського нотаріального округу Гамзатовою A. A., зареєстрований в реєстрі за № 268.

Відповідно до умов договору міни земельної ділянки ОСОБА_11 передала земельну ділянку, яка розташована на території Погребської сільської ради Броварського району Київської області, загальною площею 1,5 га, цільове призначення - для садівництва, кадастровий номер 3221286400:04:006:0002, у власність ОСОБА_2 в обмін на 1/5 частину земельної ділянки, яка розташована на АДРЕСА_1 , загальна площа всієї ділянки 0,2004 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3221288401:01:029:0017.

Пунктом 7 договору міни земельної ділянки закріплено, що обмін нерухомого майна проводиться без доплати.

11 червня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васильченко Л. О. посвідчила справжність підпису ОСОБА_2 , зробленого у заяві, в якій він просить здійснити поділ земельної ділянки площею 1,5 га, кадастровий номер 3221286400:04:006:0002 на дві окремі земельні ділянки з наступним виготовленням документів на новосформовані земельні ділянки, заява зареєстрована в реєстрі за № 348.

В результаті утворено дві нові земельні ділянки площею по 0,75 га кожна, яким присвоєно такі кадастрові номери: 3221286400:04:006:0192, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2391354732212, та 3221286400:04:008:0102, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2391349932212.
Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та аргументи відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення- без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України (пункт 5 частини першої статті 57 СК України).

Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766 «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість частину першу статті 57 СК України доповнено пунктом 5, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Отже, тільки в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, який / яка використали своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок щодо застосування норм Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» зроблено у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12, від 12 листопада 2018 року у справі № 753/6139/14-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 409/1959/15-ц.

У постанові Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі № 753/17628/19 зазначено таке: «Судами встановлено, що позивач набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення III сесії Київської міської ради XXIII скликання від 28 січня 1999 року № 114-11/215 «Про приватизацію земельних ділянок садівничого товариства «Світанок» Харківського району», що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 01 вересня 2015 року. Враховуючи те, що позивач набув спірну земельну ділянку внаслідок безоплатної передачі її із земель державної (комунальної) власності у 1999 році, тому така земельна ділянка є його особистою приватною власністю».

Аналогічні висновки щодо того, що моментом у часі, який оцінюється судом на предмет входження земельної ділянки до спільного сумісного майна подружжя або особистої приватної власності одного з подружжя, є момент набуття земельної ділянки у власність на підставі розпорядчого акта уповноваженого органу, зокрема рішення органу місцевого самоврядування про передання земельної ділянки у власність у порядку приватизації, виклав Верховний Суд у постановах від 13 лютого 2023 року у справі № 757/34475/19-ц, від 19 лютого 2025 року у справі № 761/17817/19.

У справі, що переглядається, суди врахували, що Світильнянська сільська рада рішенням 29 сесії 05 скликання від 16 грудня 2009 року № 658 затвердила матеріали проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (згідно додатку 1 - ОСОБА_2 ), що розташовані в с. Світильня та передала безкоштовно в приватну власність за рахунок земель запасу (рілля) земельних ділянок площею 2,0712 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. 

Отже, беззаперечним є висновок, що земельна ділянка із кадастровим номером 3221286401:01:029:0017, частина якої в подальшому стала предметом договору міни, укладеного 13 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , була попередньо набута ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації, а тому, в силу законодавчих вимог, належала йому на праві особистої приватної власності.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

Так, зокрема, за змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, встановивши, що внаслідок укладення договору міни ОСОБА_2 набув право власності на нову земельну ділянку у зв`язку із передачею у власність іншій стороні цього договору 1/5 частини земельної ділянки, належної йому на праві особистої приватної власності, місцевий суд, з яким також погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати таку земельну ділянку спільним сумісним майном подружжя.

Колегія суддів Верховного Суду також зазначає, що подальший поділ зазначеної земельної ділянки та формування в результаті такого поділу двох нових земельних ділянок із присвоєнням їм окремих кадастрових номерів не змінює правового режиму цього майна та не є підставою для виникнення права спільної сумісної власності подружжя.

Так, частиною другою статті 79-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) поділ раніше сформованих земельних ділянок визначено одним із способів формування земельних ділянок. 

При цьому поділ земельної ділянки є виключно способом формування нових об`єктів цивільних прав та внесення відомостей до Державного земельного кадастру, а не самостійною цивільно-правовою підставою набуття права власності. Унаслідок поділу припиняє існування первісна земельна ділянка як окремий об`єкт цивільних прав, натомість утворюються нові земельні ділянки, право власності на які виникає у того самого власника після їх державної реєстрації відповідно до статті 125 ЗК України.

За змістом частини першої статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У даному випадку такою правовою підставою набуття права власності був договір міни, укладений щодо майна, яке належало ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності. Сам по собі поділ земельної ділянки не породжує нового титулу набуття права власності, а тому не змінює ані підстав його виникнення, ані правового режиму відповідного майна.

Презумпція спільності майна подружжя, передбачена статтею 60 СК України, у цьому випадку не застосовується, оскільки походження спірного майна безпосередньо пов`язане з реалізацією права особистої приватної власності 
ОСОБА_2 , а не з його набуттям за рахунок спільних коштів або спільної праці подружжя.

Отже, утворення внаслідок поділу двох нових земельних ділянок є лише наслідком технічної процедури формування нових об`єктів нерухомого майна і не трансформує особисту приватну власність у спільну сумісну власність подружжя, оскільки правовий режим новоутворених земельних ділянок визначається правовим режимом земельної ділянки, з якої вони були сформовані.

Посилаючись на викладене, Верховний Суд вважає безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що набуття права власності на земельну ділянку 3221286400:04:006:0002 відбувалось під час укладеного між сторонами шлюбу 
та за рахунок майна, яке належало подружжю на праві спільної сумісної власності.

Щодо тверджень заявника про те, що спірне майно підпадає під категорію майна із похідним правом власності, а тому на нього розповсюджується дія презумпції спільної сумісної власності подружжя, колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне.

Підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника).

Відповідно до правил ЦК України до первісних підстав набуття права власності належать набуття права на новостворене майно, у тому числі об`єкт будівництва (стаття 331), переробка речі (стаття 332), привласнення загальнодоступних дарів природи (стаття 333), набувальна давність (стаття 344) та інші.

Найбільш поширеним похідним способом набуття права власності є набуття права власності на підставі правочинів (стаття 334 ЦК України).

Так, у контексті спірних правовідносин, Верховний Суд зазначає, що безоплатна приватизація земельної ділянки є первісним способом набуття права власності, оскільки виникає внаслідок реалізації особою передбаченого законом права та прийняття компетентним органом відповідного рішення.

Разом із цим, сам по собі первісний чи похідний (у даному випадку - шляхом укладення договору міни земельної ділянки) характер способу набуття права власності на майно не визначає правовий режим такого майна. Вирішальне значення має передбачена законом підстава набуття майна та джерело його набуття. Якщо майно набуте за рахунок майна, що належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності, правовий режим такого майна не змінюється незалежно від того, чи виникло право власності первісним чи похідним способом. Відповідно, набуття ОСОБА_2 земельної ділянки за договором міни, укладеним щодо належного йому на праві особистої приватної власності майна, не змінює її правового режиму як особистої приватної власності, а подальший поділ цієї земельної ділянки також не породжує нової підстави набуття права власності.

Сам факт того, що нотаріус отримав згоду іншого з подружжя на укладення договору міни, не свідчить про зміну правового режиму майна з особистої власності на спільну сумісну, оскільки такі умови в договорі міни відсутні, а нове майно набуте за рахунок особистого майна одного з подружжя.

Верховний Суд відхиляє аргументи касаційної скарги щодо незастосування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду 
від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3298/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц, від 15 вересня 2021 року у справі № 127/29550/19, від 18 жовтня 2021 року у справі № 607/2394/20, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо клопотань сторін про розгляд справи за їх участі 

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Виклик учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з урахуванням встановленої необхідності таких пояснень. Верховним Судом не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і така необхідність відсутня, а тому в задоволенні клопотань ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розгляд справи в судовому засіданні за їх участі слід відмовити.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає. Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотань  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розгляд справи за їх участі відмовити.

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | А. І. Грушицький   І. В. Литвиненко   Є. В. Петров