ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1954/26 Справа № 175/11833/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шаповалова І. С. Суддя у 2-й інстанції - Гришин Г. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 липня 2026 року м. Кривий Ріг 

Суддя Дніпровського апеляційного суду Гришин Г.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за участю:
секретаря судового засідання   Черняєвої С.П.,
захисника особи, яку притягнуто до 
адміністративної відповідальності  адвоката Сидоренка В.В.,
апеляційну скаргу адвоката Сидоренка В.В., подану в інтересах особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2026 року, якою

ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік; стягнуто судовий збір 665,60 грн.,
ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Постановою судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2026 року встановлено, що 04 липня 2025 року о 19 годині 22 хвилин в с-щі Шабельківка по вул. Д. Мурашко, біля буд. 70, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «NISSAN X-TRAIL» номерний знак НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння. Відповідно до висновку газоаналізатора Драгер у водія ОСОБА_1 виявлено 2,33 % алкоголю. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9 (а) ПДР за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги:

В апеляційній скарзі адвокат Сидоренко В.В. просить постанову судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2026 року стосовно ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нову постанову, якою провадження у справі закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення в його діях.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що оскаржена постанова є незаконною, необґрунтованою, ухваленою з порушенням норм процесуального права та не відповідає фактичним обставинам справи.
У справі відсутні достатні докази, щоб поза розумним сумнівом стверджувати про факт керування транспортнім засобом ОСОБА_1 , оскільки сам факт керування транспортним засобом, який би передував виявленню ознак сп`яніння, жодним чином не доведений.
Зазначає, що відсутність у справі доказів факту керування транспортним засобом особою, виключає можливість притягнення її до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки не містить необхідної для цього складової – доведення факту керування транспортним засобом.
Звертає увагу, що суд 1-ї інстанції при розгляді справи та винесені постанови не врахував, що матеріали справи не містять даних на підтвердження того, що у працівників поліції була законна підстава для зупинки транспортного засобу.
Зауважує, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 березня 2019 року у справі №686/11314/17, безпідставна зупинка водія поліцією не є законною, а тому всі подальші вимоги поліції до нього, зокрема проходження огляду на стан сп`яніння, водій виконувати не зобов`язаний. 
Зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що поліцейські встановлювали у ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння.
При цьому, припущення поліцейського про наявність ознак наркотичного чи алкогольного сп`яніння, які поліцейський вбачає у особи, яка керує транспортним засобом, повинні бути обґрунтованими. Описані в Інструкції ознаки наркотичного чи іншого сп`яніння водія повинні бути очевидними, а не удаваними, як у даному випадку. 
За наведених обставин, у конкретному випадку, можна говорити, що зазначення працівниками поліції ознак сп`яніння само по собі не свідчить про їх наявність у особи.
Звертає увагу, що з відеозаписів, наявних в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем та знаходиться у пункті постійної дислокації своєї військової частини. Тобто, на момент зупинки транспортного засобу він виконанував обов`язки військової служби. Проте, поліцейські, знаючи те, що Доманський А,А,, є військовослужбовцем, про що він неодноразово повідомляв їх, склали на нього протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП, чим порушили вимоги ст. 266-1 КУпАП.
Вважає, що дії ОСОБА_1 , як військовослужбовця, повинні були кваліфікуватись за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП.
Зазначена норма співвідноситься з ч. 1 ст. 130 КУпАП як спеціальна, і за правилами кваліфікації при конкуренції норм дії ОСОБА_1 не можуть бути кваліфіковані за загальною нормою при наявності спеціальної. При цьому, суд самостійно не може змінити кваліфікацію дій ОСОБА_1 на ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, оскільки щодо ОСОБА_1 протокол за вказаною статтею спеціальним суб`єктом не складався і останній від нього в суді не захищався. 
Звертає увагу, що згідно роз`ясненню Верховного Суду від 17.12.2025 №748/0/158-25, керування військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції або відмови від проходження відповідно до визначеного порядку огляду на стан сп`яніння, дії такої особи підтягаються кваліфікації за ст. 172-20 КУпАП, яка є спеціальною нормою щодо військовослужбовців. 
Звертає увагу, що на час розгляду справи в апеляційному суді, з моменту інкримінованих ОСОБА_1 подій сплинув один рік. Рішення суду 1-ї інстанції протягом цього строку не набрало законної сили.
Відтак, за аналогією закону можуть бути застосовані відповідні правила застосування строків давності притягнення особи до адміністративної відповідальності, в тому числі на стадії апеляційного оскарження.
Тому вважає, що провадження у цій справі стосовно ОСОБА_1 за ст. 130 КУпАП має бути закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з закінченням річного строку притягнення особи до адміністративної відповідальності та не набранням за цей час постановою суду 1-ї інстанції законної сили.
Окремо ставить питання, в разі залишення постанови суду 1-ї інстанції без змін, про застосування за аналогією закону вимог ст. 69 КК України і не призначення ОСОБА_1 додаткового стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом на один рік шляхом скасування постанови районного суду в цій частині.

Позиції сторін в суді :

В судовому засіданні адвокат Сидоренко В.В. підтримав свою апеляційну скаргу, подану в інтересах ОСОБА_1 , просив її задовольнити з підстав, наведених в ній. Не заперечував проти розгляду справи за відсутністю ОСОБА_1 , належним чином повідомленого про розгляд справи.

Висновки суду:

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення захисника, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
На підставі ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого прийняти мотивоване законне рішення.
Згідно з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Оскарженою постановою встановлено, що 04 липня 2025 року о 19 годині 22 хвилин в с-щі Шабельківка по вул. Д. Мурашко, біля буд. 70, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «NISSAN X-TRAIL» номерний знак НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння. Відповідно до висновку газоаналізатора Драгер у водія ОСОБА_1 виявлено 2,33 % алкоголю. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9 (а) ПДР.
Відповідальність за порушення пункту 2.9 а ПДР передбачена статтею 130 КУпАП.
Частина 1 статті 130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобомособ і, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно зі ст. 266 КУпАП огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та оформлення результатів такого огляду встановлена Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою Наказом Міністерствавнутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09 листопада 2015 року.
Відповідно до положень п. 2 розділу І зазначеної Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Згідно зі п.п. 3 р. 1 Інструкції ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.
Положеннями п. 6 розділу І Інструкції встановлено, що огляд на стан сп`яніння, зокрема, проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі – спеціальні технічні засоби).
Згідно зі п. 7 розділу ІІ Інструкції установлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться згідно з вимогами цієї Інструкції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові.
Пунктом 10 розділу ІІ Інструкції встановлено, що результати огляду на стан сп`яніння водія транспортного засобу, проведеного поліцейським, зазначаються в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів. У випадку установлення стану сп`яніння результати огляду, проведеного поліцейським, зазначаються у протоколі про адміністративне правопорушення, до якого долучається акт огляду.
Аналіз матеріалів даної справи свідчить, що суд 1-ї інстанції при її розгляді належним чином врахував зазначені вимоги закону та обґрунтовано прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Хоча апелянт в скарзі зазначає про не визнання вини, винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, підтверджується сукупністю зібраних у справі доказами, дослідженими як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №381379 від 04 липня 2025 року, складеним уповноваженою особою з дотриманням вимог, передбачених ст. ст. 254 - 256 КУпАП; висновком газоаналізатора Драгер №6820 та актом огляду на стан сп`яніння, відповідно до якого у ОСОБА_1 виявлено 2,33% алкоголю; відеозаписом з нагрудних камер працівників поліції та іншими матеріалами у їх сукупності.
Апеляційний суд вважає вказані докази належними, допустимими, які доповнюють один одного та підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Вирішуючи питання допустимості та належності зазначених доказів, апеляційний суд враховує положення ст. 251 КУпАП, відповідно до якої доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Розгляд та надання оцінки всім доказам та їх джерелам, що фіксували обставини 04.07.2025 року за участю ОСОБА_1 , здійснюється під час розгляду судом питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Оцінювати з погляду допустимості можна лише докази, тобто фактичні дані, на підставі яких встановлюються наявність чи відсутність фактів та обставин, важливих для ухвалення рішення, а не саме по собі джерело доказів. На цьому наголосив Касаційний кримінальний суд у постанові від 11 липня 2023 року по справі №275/368/19.
Апеляційний суд вважає, що наданий працівниками поліції відеозапис, який міститься в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, отриманий із автоматичної відеотехніки, з метою фіксування правопорушення, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», може слугувати доказом у справі про адміністративне правопорушення в розумінні норм КУпАП.
Відеозаписи відповідають вимогам п. 5 Інструкції про застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, затвердженої наказом МВС України 18.12.2018 р. №1026.
Той факт, що наявні в матеріалах справи відеозаписи є роздільними, а відеофіксація не здійснювалася безперервно, не свідчить про наявність підстав піддавати сумніву зміст даних відеозаписів та вважати такі докази недопустимими. Доказами відповідно до приписів ст. 251 КУпАП є, в тому числі, і показання технічних приладів чи технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, тощо.
Тож, доводи апелянта щодо визнання відеозапису недопустимим через його неповноту та небезперервність, ні є слушними, оскільки закон вимагає відеофіксації обставин проведення огляду водія на стан алкогольного сп`яніння або відмови від проходження такого огляду, а не фіксування факту керування особою транспортним засобом, причини зупинки, оформлення адміністративного матеріалу, що може бути встановлено за допомогою інших доказів.
Вважаю безпідставними доводи апелянта про те, що відеозапис є неналежним доказом, оскільки, наявні у справі відеозаписи є повними і послідовними, на яких зафіксовані усі ті істотні обставини, які мають значення для правильного вирішення цієї справи. Долучений до матеріалів справи відеозапис не містить даних, які б свідчили про те, що відеозапис у розумінні ст. 251 КУпАП є неналежним доказом у справі. Не встановлено під час апеляційного розгляду, що наявний в матеріалах справи відеозапис є відкоригованим, на чому наполягав апелянт.
Навпроти, на відеозаписі зафіксована подія за участю ОСОБА_1 у хронологічній послідовності. Наданий відеозапис суд оцінює в сукупності з іншими доказами, і така сукупність належних та допустимих доказів свідчить про беззаперечну доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП.
Крім того, апелянтом на час апеляційного розгляду не було надано будь-яких доказів оскарження дій працівників поліції з цього питання.
Доводи апелянта щодо відсутності доказів в матеріалах справи про факт керування саме ОСОБА_1 транспортним засобом за обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №381379 від 04 липня 2025 року та встановлених в оскарженій постанові судді 1-ї інстанції, спростовуються дослідженим відеозаписом, долученим до матеріалів цієї справи, та рапортом працівника поліції.
Так, з відеозапису встановлено, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом «NISSAN X-TRAIL» номерний знак НОМЕР_1 , за обставин викладених в протоколі про адміністративне правопорушення (відео «signal» та «export», починаючи з 19:22:23 та з 19:22:40).
Причиною зупинки стала перевірка документів на транспортний засіб, який зареєстрований в іншій країні, з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту, що передбачено п. 10 ч. 1 ст. 35 ЗаконуУкраїни «Про Національну поліцію України». Про причину зупинки водію ОСОБА_1 працівником поліції було повідомлено (відео «export», починаючи з 19:22:56) та зазначено у рапорті.
Доводи апелянта, що працівниками поліції було порушено порядок проходження огляду водія ОСОБА_1 на встановлення стану сп`яніння, спростовуються дослідженим відеозаписом. Так, з відеозапису встановлено, що ОСОБА_1 погодився пройти огляд на законну вимогу працівника поліції на встановлення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу (відео «export», починаючи з 19:43:54). В подальшому пройшов огляд на місці зупинки транспортного засобу та не заперечував результат встановлений за наслідками такого огляду (відео «export», починаючи з 19:46:09).
Оскільки ОСОБА_2 не заперечував результат огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, тому працівники поліції не повинні були пропонувати водію пройти такий огляд в закладі охорони здоров`я. 
Крім того, як вбачається з акту огляду, роздруківки з чеку-Драгера, у відповідній їх графі ОСОБА_1 власноруч проставив свій підпис. В протоколі про адміністративне правопорушення, що був складений стосовно нього, будь-яких заперечень не виклав. Такі заперечення не долучались водієм до складених стосовно нього матеріалів. З відеозапису усних заперечень від водія зафіксовано не було.
Звертаю увагу на те, що згідно п. 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
В силу приписів п. 2.4 ПДР на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у п. 2.1 ПДР. 
Відповідно до п. 2.5 ПДР водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Проте, вважаючи дії працівника поліції неправомірними, апелянтом на час апеляційного розгляду не було надано будь-яких доказів оскарження дій працівників поліції з цього питання.
Тож, матеріалами справи підтверджено, що працівниками поліції з дотриманням вищезазначених вимог Інструкцій проведений огляд на стан сп`яніння за допомогою спеціального технічного засобу «Drager Alcotest 6820» за добровільною згодою ОСОБА_1 із застосуванням засобів відеофіксації, за результатами проведення якого зафіксований показник 2,33% проміле, про що складений акт огляду на стан алкогольного сп`яніння. Проти такого результату ОСОБА_1 не заперечував, про що поставив свій підпис в роздруківці чеку з технічного засобу, Акті огляду. Крім того, з відеозапису не було встановлено, що ОСОБА_1 будь-яким чином заперечував результат огляду, проведеного на місці зупинки транспортного засобу. Такі заперечення відсутні і в матеріалах цієї справи.
Навпаки, з відеозапису встановлено, що дії ОСОБА_1 були направлені саме на уникнення його притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки він свідомо намагався уникнути відповідальності пропонуючи поліцейським вирішити питання «якось без Драгера» (відео «export», починаючи з 19:36:41).
Необґрунтованими є доводи сторони захисту, що працівниками поліції не було виявлено та оголошено ознаки алкогольного сп`яніння водію ОСОБА_1 .
Оскільки ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, за що також передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, то відсутня необхідність вказівки в протоколі про адміністративне правопорушення і постанові судді на ознаки сп`яніння, як про це стверджує апелянт, оскільки факт алкогольного сп`яніння було встановлено в наслідок проведення огляду водія за допомогою технічного засобу на місці зупинки транспортного засобу.
Доводи апелянта щодо неналежного врахування судом статусу військовослужбовця ОСОБА_1 , що в подальшому призвело до складання протоколу про адміністративне правопорушення неуповноваженою на те особою – працівником поліції, а не представником ВСП, суд апеляційної інстанції вважає такими, що не ґрунтуються на законі.
Згідно приписів ч. 1 ст. 15 КУпАП за порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, санітарних норм, правил полювання, рибальства та охорони рибних запасів, митних правил, вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією, вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування у разі винесення термінового заборонного припису, порушення тиші в громадських місцях, неправомірне використання державного майна, незаконне зберігання спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації, невжиття заходів щодо окремої ухвали суду, ухилення від виконання законних вимог прокурора, порушення законодавства про державну таємницю, порушення порядку обліку, зберігання і використання документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, військовослужбовці несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах.
Оскільки правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП відноситься до правопорушень, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, то питання, пов`язані із виявленням дій, передбачених ст. 130 КУпАП, відносно військовослужбовців регулюються в загальному порядку. Тобто, проведення огляду та складання протоколу про це правопорушення віднесено до повноважень Національної поліції.
З урахуванням вищенаведеного доводи сторони захисту щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення неуповноваженою на те особою, є необґрунтованими.
Також є правильним висновок судді 1-ї інстанції, що керування транспортним засобом особою, яка є військовозобов`язаною, не усуває її обов`язку дотримуватися вимог Правил дорожнього руху. 
Враховуючи вищенаведені докази у їх сукупності, судом встановлено, що дослідженні під час судового розгляду докази повністю підтверджують ті обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, які викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному стосовно нього уповноваженою на те особою, і є безсумнівними доказами порушення ним п. 2.9 а ПДР, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Апеляційний суд вважає недоведеними доводи апелянта про те, що суддею першої інстанції було допущено спрощений підхід при розгляді справи, оскільки оскаржена постанова судді першої інстанції містить аналіз всіх наявних в матеріалах справи доказів, яким була надана повна та належна оцінка в оскарженій постанові. 
Отже, місцевим судом зроблено обґрунтований висновок про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП.
Що стосується доводів захисника про призначення стягнення з урахуванням принципу індивідуалізації та застосування положень ст. 69 КК України, апеляційний суд не вважає їх слушними з огляду на таке.
За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачено накладення стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Даний вид стягнення, що визначений законодавцем, як основний, так й додатковий є безальтернативними.
У такому випадку загальні засади призначення адміністративного стягнення (ст. 33 КУпАП) не наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення – у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. Тобто у цій справі ця функція за своєю правовою природою не є дискреційною, оскільки не потребує врахування та оцінки характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Законодавство про адміністративні правопорушення, на відміну від закону України про кримінальну відповідальність, не передбачає накладення адміністративного стягнення більш м`якого, ніж передбачено законом або не застосування того чи іншого обов`язкового стягнення.
У цій справі апеляційний суд не вбачає підстав для застосування аналогії закону та не накладення додаткового стягнення на ОСОБА_1 як то позбавлення права керування транспортним засобом на підставі ст. 69 КК України.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що для досягнення визначеної в ст. 23 КУпАП мети адміністративного стягнення: виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також врахуванням особи правопорушника, з метою запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, накладення вказаного додаткового стягнення є необхідним.
Отже, адміністративне стягнення, накладене на ОСОБА_1 в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП у виді штрафу в розмірі 17 000,00 грн., що є еквівалентом однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, відповідає положенням ст. ст. 33-35 КУпАП щодо загальних правил накладення стягнень за адміністративні правопорушення, є адекватним вчиненому і відповідає особі правопорушника.
Тож, постанова суду 1-ї інстанції винесена з дотриманням вимог ст.ст. 283, 284 КУпАП, є законною та обґрунтованою, тому підстав для задоволення апеляційних вимог та скасування постанови суду 1-ї інстанції, немає.
Щодо клопотання захисника про закриття провадження в справі у зв`язку зі закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП, апеляційний суд зазначає наступне:
Законодавче регулювання питання закриття провадження у справі про адміністративні правопорушення у зв`язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення здійснюється, зокрема, ст. 38, п. 7 ч 1 ст. 247 КУпАП.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.
Так, статтею 38 КУпАП визначено, що адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених статтею 130 цього Кодексу, може бути накладено протягом одного року з дня його вчинення.
Враховуючи, що під час апеляційного розгляду не було встановлено підстав для скасування постанови судді 1-ї інстанції, та судом апеляційної інстанції не вирішувалось питання про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , клопотання захисника адвоката Сидоренка В.В. про закриття провадження в справі у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП, вважаю необґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Сидоренка В.В., подану в інтересах особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Г.А. Гришин