Провадження № 2/641/255/2026 	Справа № 641/770/25 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 липня 2026 року м. Харків
Слобідський районний суд м. Харкова в складі: 
головуючого судді - Богдан М.В.,
за участю секретаря судового засідання - Ананко І.Ю.,
представника позивача – ОСОБА_1 
представника відповідача- ОСОБА_2 ,
представника третьої особи – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , що діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса ХМНО Жовніра Ярослава Вікторовича, третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 , що діє в інтересах неповнолітньої дитини-інваліда ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса ХМНО Жовніра Ярослава Вікторовича, третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської міської ради, в якому просить: визнати недійсним договір дарування квартири від 30.09.2024 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Жовніром Я.В., застосувавши до такого договору наслідки недійсності правочину, зобов`язавши кожну із сторін повернути іншій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину; визнати за неповнолітнім ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є дитиною-інвалідом, та його опікуном – матір`ю ОСОБА_4 право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що 02 березня 2006 року між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було укладено шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, про що було зроблено відповідний актовий запис № 266 від 02.03.2007 року та видано свідоцтво про шлюб.
Після укладення шлюбу позивачка, 14.03.2007 року, за згодою батька свого чоловіка, відповідача у справі - ОСОБА_5 , який був власником квартири АДРЕСА_1 ., зареєструвалась за вказаною адресою, де і проживала, як член сім?ї власника квартири. Сам власник квартири - ОСОБА_5 за вищевказаною адресою з 2007 року не проживав, оплату за комунальні та інші послуги з утримання даної квартири не здійснював, хоча і був зареєстрований за цією адресою.
В цьому шлюбі народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дитинства є дитиною-інвалідом по руху, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 16.09.2015 року, виданим УПСЗМ Адміністрації Комінтернівського р-ну XMP, та відноситься до підгрупи «А» по інвалідності по руху.
За медичним висновком № 43 про дитину з інвалідністю віком до 18 років від 09.07.2024 року, малолітній ОСОБА_8 має захворювання у вигляді дитячого церебрального паралічу, спастичний тетрапарез G 80.0; рухові порушення типу GMFCS - IV рівня, MACS -ІІ рівня, через що відноситься до І групи інвалідності.
За згодою власника квартири - відповідача у справі ОСОБА_5 , дитина-інвалід, яка є його рідним онуком, також була зареєстрована та проживала у квартирі АДРЕСА_1 разом із своєю матір?ю - ОСОБА_4 , яка є його офіційним опікуном і також зареєстрована в даній квартирі з 2007 року, іншого майна у позивача та її дитини немає.
Відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 поступово почали погіршуватися, майже з 2011 року, відтоді як позивач дізналась про свою вагітність, сторони стали проживати окремо та не вели спільне господарство, шлюб існував лише на папері. Вказані обставини визнав ОСОБА_7 своєю нотаріальною заявою, поданою до суду у справі № 643/730/24 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу, в якій зазначив «що з позовною заявою ОСОБА_4 до мене, ОСОБА_7 про розірвання шлюбу ознайомлений в повному обсязі, проти задоволення позовних вимог не заперечую». 29.02.2024 року рішенням Московського районного суду м. Харкова шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розірвано за взаємною згодою сторін із визнанням позовних вимог в повному обсязі, рішення набуло чинності.
Отже, факт проживання дитини-інваліда ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (з моменту народження) разом із матір?ю ОСОБА_4 без батька - ОСОБА_7 встановлений судовим рішенням.
Місцем такого постійного проживання позивача з дитиною-інвалідом в період з 2007 року (позивача, а з моменту народження у 2012 році і дитини-ідваліда) є квартира АДРЕСА_1 , в якій останні були зареєстровані за згодою власника, і мали статус членів його родини.
Факт проживання позивача з сином також підтверджується довідкою про реєстрацією місця проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 в період з 14.03.2007 року по 08.10.2024 року, та довідкою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 в період з 03.05.2013 року по 08.10.2024 року.
За весь час проживання в даній квартирі позивача з сином, остання здійснювала необхідні поточні ремонти квартири, до того ж, особисті рахунки з надання комунальних послуг до цієї квартири були оформлені саме на позивача - ОСОБА_4 , яка самотужки більше 10 років сумлінно сплачувала всі комунальні витрати з утримання житла.
Зареєстровані у вказаній квартирі власник - відповідач ОСОБА_5 та відповідач - ОСОБА_6 , яка також є онукою власника квартири (донькою від першого шлюбу ОСОБА_7 ), у вказаній квартирі не проживали та на сплачували витрати з утримання квартири за останні 10 років. 
Батько дитини - ОСОБА_7 , аліменти на утримання сина позивачу не сплачував, обгрунтовуючи це тим, що за домовленістю зі своїм батьком - ОСОБА_5 , який є власником квартири, в рахунок аліментів буде подарована ця квартира дитині - інваліду, а тому позивач самотужки здійснювала відповідні оплати за квартиру та робила ремонти житла, фактично розпоряджалась цим житлом та взяла на себе тягар утримання казаної квартири, сподіваючись що вказане житло, де дитина народилась і провела все своє життя перейде до нього у власність.
На початку повномасштабного вторгнення військ російської федерації в Україну 24 лютого 2022 року, позивачка разом з дитиною була вимушена тимчасово виїхати за межі України. При цьому в квартирі були залишені майже всі речі позивача і її сина.
Восени 2024 року, через додаток «Дія», позивачу стало відомо, що її з сином було знято з реєстрації за місцем їх постійного проживання у кв. АДРЕСА_1 .
Згідно відповіді на запит Департаменту реєстрації виконавчого комітету Харківської міської ради від 21.11.2024 року, позивачу також стало відомо, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_6 , на підставі договору дарування від 30.09.2024 року. При цьому за її заявою, як нового власника квартири, позивача та її неповнолітнього сина, що є дитиною-інвалідом знято з реєстрації місця проживання.
Таким чином, власник квартири – ОСОБА_5 , подарував свою квартиру своїй онуці - ОСОБА_6 , з зареєстрованими у квартирі позивачкою - ОСОБА_4 та іншим неповнолітнім онуком - ОСОБА_5 , 2012 року народження, який є дитиною -інвалідом 1 групи з дитинства і який, як член родини власника, має право на користування вказаним житлом. Після реєстрації права власності за ОСОБА_6 , остання без попередження позивача та її дитини, виписала їх з квартири, чим фактично позбавила останніх єдиного житла.
Своїми діями відповідачі порушили права дитини-інваліда та його опікуна на житло, скориставшись виїздом позивача з дитиною за межі України через воєнний стан, фактично виселили останніх, позбавивши права користування дитини- інваліда та його опікуна єдиним житлом, що більше 10 років перебувало в їх користуванні та фактичному володінні. Вказана угода була посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Жовнір Я.В., який в свою чергу посвідчив дану угоду без дозволу органів опіки та піклування.
У поданому відзиві представник відповідача ОСОБА_6 – адвокат Коновалов О.А. просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_5 не є ані батьком, ані опікуном позивача малолітнього ОСОБА_5 , отже на нього не поширюються обмеження, передбачені статтею 71 Цивільного кодексу України, для укладення з відповідачкою ОСОБА_6 спірного Договору дарування квартири не потребувалась згода органу опіки та піклування. Окрім того, малолітній ОСОБА_5 з 2022 року і по теперішній час проживає за межами України разом із матір`ю ОСОБА_4 , яка має у власності нерухоме майно іншу квартиру, а тому його житлові права не були порушені відчуженням спірної квартири. За таких обставин, позовні вимоги малолітнього ОСОБА_5 та його матері ОСОБА_4 про визнання недійсним Договору дарування квартири є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину, не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Крім цього, також необхідно враховувати ту обставину, що права та інтереси малолітнього ОСОБА_5 не були порушені у зв`язку з вчиненням спірного Договору дарування квартири, оскільки: малолітній ОСОБА_5 має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків; зі змісту позову слідує, що малолітній ОСОБА_5 з 2022 року і до цього часу разом із своєю матір`ю ОСОБА_4 проживає за межами України; матері малолітнього ОСОБА_5 ( ОСОБА_4 ) на праві власності належить частка розміром 2/3 трикімнатної квартири площею 64,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , а тому його житлові права не були і не могли бути порушені відчуженням квартири, належної не будь-якому з батьків малолітнього, а іншій особі, і доводами позову вказані висновки не спростовані. За таких обставин, позовні вимоги малолітнього ОСОБА_5 про визнання недійсним Договору дарування Квартири, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Проведення ремонтів, зазначених позивачем не підтверджено, жодних розрахункових документів щодо нібито сплати вартості комунальних витрат з утримання житла до позову не надано. При цьому після набуття квартири у власність ОСОБА_6 за сприяння та участі її родичів довелось сплатити близько 50 тисяч гривень боргів за комунальні послуги. Крім того, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2024 року у справі № 643/12079/24 задоволений позов ОСОБА_4 та вирішено: стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_5 , в розмірі 1/4 (однієї четвертої) частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову 16.10.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 аліменти в розмірі 1/4 (однієї четвертої) частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову - 16.10.2024 року і протягом усього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею. Наведене додатково спростовує нібито існування стверджуваної у позові обіцянки (або домовленості) подарувати спірну квартиру малолітньому ОСОБА_5 .
У поданому відзиві відповідач ОСОБА_5 просив в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вони є незаконними та безпідставними, обставини, які викладені у позовній заяві, не відповідають дійсності, а також зазначив, що ніколи не обіцяв подарувати ОСОБА_4 , або її сину квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Точних обставин, як позивач прописалась у цій в квартирі він не пам`ятає, оскільки це було дуже давно, але ніякої згоди на це не давав. ОСОБА_4 та її син ОСОБА_5 не є, та ніколи не були членами його сім`ї, і він не зобов`язаний забезпечувати його житлом. ОСОБА_4 не здійснювала догляд за квартирою, і там накопичувались борги за комунальні послуги. Після виїзду за кордон у 2022 році, позивач та її син більше не повертались до України.
Від приватного нотаріуса ХМНО Жовніра Я.В. надійшла письмова заява, в якій він зазначив, що заперечує в повному обсязі проти задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 30.09.2024 року, укладеного між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Жовніром Я.В., оскільки чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх. Таким чином, оскільки відчужувач квартири - відповідач ОСОБА_5 не є батьком або опікуном малолітнього ОСОБА_5 , який проживав як член сім`і власника у спірній квартирі, а є його дідом, який не є особою, що замінює його батьків, тобто не зобов`язаний утримувати та забезпечувати малолітнього позивача, а тому в даному випадку згоди органу опіки і піклування на укладення спірного договору дарування не потребувалося. Таким чином, малолітній ОСОБА_5 мав право лише на проживання у спірній квартирі до укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_5 з ОСОБА_6 . Враховуючи, що права та інтереси малолітнього ОСОБА_5 вчиненням оспорюваного правочину не порушені, то відсутні правові підстави для визнання його недійсним. ОСОБА_5 має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків, а тому його житлові права відчуженням квартири, що належала його діду, не порушені. Щодо позовної вимоги про визнання право користування житловим приміщенням – просив розглянути вказану позовну вимогу у відповідності до вимог діючого законодавства та повністю покладався на розсуд суду.
Представник третьої особи Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей ХМР Келчевська І.С. направила до суду висновок № 511/0/202-26 від 15.04.2026 року, з якого вбачається, що з метою соціального захисту та запобігання дитячої бездоглядності та безпритульності в інтересах дитини, діючи як представник органу опіки та піклування , підтримали позовні вимоги ОСОБА_9 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , просили визнати недійсним договір дарування квартири від 30.09.2024 року, зобов`язати кожну із сторін повернути іншій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, та визнати за неповнолітнім ОСОБА_5 та його матір`ю користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .
Представник відповідача ОСОБА_6 – адвокат Коновалов О.А. надав додаткові пояснення, де зазначив, що відповідач ОСОБА_5 є дідом малолітнього ОСОБА_5 , який був лише зареєстрований у квартирі (але вже тривалий час там не проживав); відповідач ОСОБА_5 не є особою, що замінює батьків малолітнього ОСОБА_5 , тобто не зобов`язаний утримувати та забезпечувати малолітнього ОСОБА_5 – отже для укладення відповідачами оспорюваного договору дарування квартири згоди органу опіки і піклування не вимагається. Проте заява Служби по Слобідському району висновкам Верховного Суду не відповідає. Позиція Служби по Слобідському району є власною довільною інтерпретацією дійсних правовідносин у цій справі, відповідних їм приписів чинного законодавства – отже не може бути прийнята судом до уваги при розгляді цієї справи.
Представник позивача ОСОБА_4 – адвокат Агаєва С.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, доводи викладені в позовній заяві, письмових поясненнях підтримала.
Представник відповідача ОСОБА_6 – адвокат Коновалов О.В. в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог просив відмовити, доводи викладені у відзиві, додаткових поясненнях підтримав.
Представник третьої особи Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей ХМР Келчевська І.С. позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, та винести рішення в інтересах дитини.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 02 березня 2006 року між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було укладено шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, про що було зроблено відповідний актовий запис № 266 від 02.03.2007 року та видано свідоцтво про шлюб.
З 14.03.2007 року, за згодою батька свого чоловіка ОСОБА_5 , який є власником квартири АДРЕСА_1 , зареєструвалась за вказаною адресою, де проживала та була зареєстрована до 08.10.2024 року.
За час шлюбу у позивача народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в Книзі реєстрації народжень 04.04.2012 року було зроблено відповідний актовий запис № 268, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 14.03.2017 року.
Неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дитинства є дитиною-інвалідом по руху, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 16.09.2015 року, виданим УПСЗМ Адміністрації Комінтернівського р-ну XMP, та відноситься до підгрупи «А» по інвалідності по руху.
За медичним висновком № 43 про дитину з інвалідністю віком до 18 років від 09.07.2024 року, неповнолітній ОСОБА_8 має захворювання у вигляді дитячого церебрального паралічу, спастичний тетрапарез G 80.0; рухові порушення типу GMFCS - IV рівня, MACS -ІІ рівня, через що відноситься до І групи інвалідності.
За згодою власника квартири ОСОБА_5 , дитина-інвалід, яка є його рідним онуком, також була зареєстрована та проживала у квартирі АДРЕСА_1 разом із своєю матір?ю - ОСОБА_4 , реєстрація місця проживання з 03.05.2013 року по 08.10.2024 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи. 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 лютого 2024 року шлюб між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_7 був розірваний за взаємною згодою сторін, рішення набуло чинності.
З відповіді з КП «Харківводоканал», вбачається, що особовий рахунок № НОМЕР_3 за адресою: АДРЕСА_3 відкрито на ім`я ОСОБА_5 (в період з 15.10.2014 по 30.04.2015, особовий рахунок був відкритий на 2 особи – ОСОБА_5 , ОСОБА_4 ). ОСОБА_4 була споживачем послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення в період з 14.03.2007 по 08.10.2024.
З відповіді КП «Харківські теплові мережі» вбачається, що на підприємстві особовий рахунок № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_3 відкрито з 01.08.2001 та переоформлено на ОСОБА_4 з 01.10.2014 по теперішній час. В квартирі зареєстровані 4 особи. 
З відповіді з АТ «Харківобленерго» вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_4 та за згодою ОСОБА_5 з 12.12.2014 по 30.04.2015 за адресою: АДРЕСА_3 , діяв тимчасовий договір про користування електричною енергією від 12.12.2014 № 536415 (особовий рахунок № НОМЕР_5 ). 
30.09.2024 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір дарування, на підставі якого ОСОБА_5 (дарувальник) передає у власність, а його онука ОСОБА_6 (обдаровувана) приймає безоплатно у власність в дар квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Жовнір Я.В., зареєстрований в реєстрі за № 5596.
Вказана квартира належить ОСОБА_5 на підставі Договору дарування, посвідченого 27.02.2007 приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А., за реєстровим № 1192, право власності зареєстровано УП «Харківське міське БТІ» 27.02.2007, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.
На час укладення даного правочину в квартирі були зареєстровані та проживали:  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З відповіді з Департаменту реєстрації виконавчого комітету ХМР вбачається, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору дарування, виданий 30.09.2024 року.
Так, відповідно до пункту 50 Правил до Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради (далі - орган реєстрації) 08.10.2024 надійшла заява власника житла ОСОБА_6 з відповідними документами витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 397053422 від 30.09.2024; договір дарування № б/н від 30.09.2024, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я.В., 1/1 власник) про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 .
За результатами розгляду заяви та доданих документів органом реєстрації 08.10.2024, відповідно до вимог чинного законодавства, прийняте рішення про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 . Додатково в Реєстрі територіальної громади міста Харкова містяться відомості стосовно реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , відносно ОСОБА_5 з 03.05.2013 по 08.10.2024 та ОСОБА_4 з 14.03.2007 по 08.10.2024.
Як зазначає сама позивач в позовній заяві, на початку повномасштабного вторгнення військ російської федерації в Україну 24 лютого 2022 року, вона разом з дитиною була вимушена тимчасово виїхати за межі України.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказала, що укладений договір дарування на користь ОСОБА_6 за договором від 30.09.2024 року також є незаконним, та таким, що підлягає визнанню недійсним та скасуванню, оскільки укладений з наміром порушити право на користування житлом дитині-інваліду та його опікуна та суперечить ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», та призводить до обмеження прав і охоронюваних законом інтересів неповнолітнього ОСОБА_5 на житло.
Згідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування
За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п`ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Крім того, частиною шостою статті 203 ЦК України передбачено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей" передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, зокрема укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку (згідно із абзацом другим частини другої статті 177 СК України).
Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання (частина третя статті 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про охорону дитинства).
Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (частини перша та друга статті 18 Закону про охорону дитинства).
Системний аналіз статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх.
Чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.
Як встановлено судом на підставі матеріалів справи власник квартири ОСОБА_5 , що передав у власність квартиру є дідусем неповнолітнього ОСОБА_5 , який був зареєстрований та проживав у спірній квартирі, а тому для укладення оспорюваного договору дарування квартири згоди органу опіки і піклування не потребувалося.
Правова оцінка суду першої інстанції узгоджується з висновком Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року справа №695/2714/15-ц провадження №61- 29000св18.
Також для укладення ОСОБА_10 договору дарування квартири не вимагалась згода органу опіки і піклування в силу вимог ст. 156 ЖК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_4 та її неповнолітній син ОСОБА_5 проживаючи в квартирі ОСОБА_5 , не були пов`язані з власником квартири спільним побутом та не вели з ним спільного господарства, а проживали окремою сім`єю.
Таким чином, неповнолітній ОСОБА_5 не був членом сім`ї ОСОБА_5 в розумінні вимог статті 156 ЖК України, а тому суд прийшов до висновку про те, що він мав право на проживання у спірній квартирі до укладання договору дарування його власником квартири згідно договору дарування від 30.09.2024.
Також відсутні правові підстави для визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 30.09.2024 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
На час укладення даної угоди ОСОБА_4 та її неповнолітній син ОСОБА_5 в спірній квартирі не проживали, а виїхали за межі України.
Відповідно до частини другої, третьої статті 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивачу ОСОБА_4 на підставі договору дарування № 5432 від 20.08.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Корнійчук О.В. належить 2/3 частки 3-х кімнатної квартири, загальною площею 64,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .
За змістом статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України, дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.
Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.
За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.
За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.
Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у цивільній справі за №1612/2343/12.
Оскільки, ОСОБА_5 є дідусем, а не батьком (усиновлювачем, піклувальником) неповнолітнього ОСОБА_5 , який проживав як член сім`ї власника у спірній квартирі, а тому для укладення ОСОБА_5 оспорюваного договору дарування від 30.09.2024 року згоди органу опіки і піклування не вимагалося. Крім цього, суд вважає, що з наведених підстав, не можуть бути застосовані для визнання зазначеного правочину недійсним вимоги ч.6 ст.203 ЦК України щодо чинності правочину.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Таким чином, будучи зареєстрованим у квартирі, неповнолітній ОСОБА_5 мав право лише на проживання у спірній квартирі до укладення оспорюваного договору дарування від 30.09.2024 року.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Враховуючи наведене, а також проаналізувавши докази надані сторонами, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини-інваліда ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири недійсним та визнання права користування житловим приміщенням не підлягає до задоволення. 
При цьому суд вважає, що права та інтереси неповнолітнього ОСОБА_5 вчиненням спірного договором дарування квартири від 30.09.2024 року, не було порушено, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання його недійсним. 
Крім цього, суд наголошує, що із мотивів зазначених позивачем у поданому позові, а саме відсутністю згоди органу опіки та піклування на вчинення спірного правочину, не є підставою для визнання його нікчемним. 
З наведених підстав, й не підлягає до задоволення вимога позивача про зобов`язання кожну із сторін повернути іншій стороні в натурі зазначену спірну квартиру.
Щодо вимог позивача про визнання за неповнолітнім ОСОБА_5 та його матір`ю опікуном ОСОБА_4 право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до Відповідно до п. 50 Порядку зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі, зокрема, заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.
Відповідно до пункту 61 Порядку у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.
Відповідно до статті 18 Закону зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання з наводоняом здійснюється: 1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником; 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої (перебування) якої паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.
Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору дарування, виданий 30.09.2024 року.
Відповідно до пункту 50 Правил до Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради (далі - орган реєстрації) 08.10.2024 надійшла заява власника житла ОСОБА_6 з відповідними документами про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 , за результатами розгляду вказаної заяви та доданих документів органом реєстрації 08.10.2024, відповідно до вимог чинного законодавства, прийняте рішення про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 .
Отже, відповідач ОСОБА_6 як власник майна на законних на те підставах зняла з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 .
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, та враховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, судові витрати покладаються на позивача.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 82, 263, 265 ЦПК України, ст..177 СК України, ст.ст.156, 64 ЖК Української РСР, ст..ст.203, 215, 224, 71 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , що діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса ХМНО Жовніра Ярослава Вікторовича, третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання права користування житловим приміщенням – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_3 . 
Відповідач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .
Третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Ярослав Вікторович, місцезнаходження: АДРЕСА_5 .
Третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, місцезнаходження: м. Харків, вул. Чернишевська, 55.

Суддя М.В.Богдан