Справа № 750/5897/26
Провадження № 2/750/3113/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2026 року Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:
головуючого судді – Сапона А.В.,
за участю секретаря – Потапенко Н.В.
позивача – ОСОБА_1 
відповідача – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и в :

У травні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що останнім часом він звернув увагу на непомірні суми в квитанції за електроенергію за своєю адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим звернувся до обленерго. В подальшому фахівець обленерго 08.04.2026 відповідним актом засвідчив факт самовільного підключення електролічильника відповідача, яка є сусідкою позивача та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , до електролічильника позивача. Працівник ОЖБК також склав акт, яким засвідчив вказану обставину. Проаналізувавши сплату за електроенергію протягом 2024-2026 років позивач прийшов до висновку, що втрати почались з червня 2024 року, оскільки в січні 2024 року ним було спожито 55 КВт, а у червні – 111 КВт/год. У жовтні в квартирі ніхто не проживав, а нараховано 112 КВт/год. Після відновлення нормальної роботи лічильника позивача, за період з 08.04.2026 по 14.05.2026 споживання електроенергії позивача склало 45 КВт. За власним розрахунком позивача, сума його втрат внаслідок дій відповідача склала 6520 грн за період з червня 2024 року по 08.04.2026. На пропозицію досудового врегулювання спору відповідач погодився відшкодувати частину витрат, однак позивач відмовився, мотивуючи тим, що це частина позову. За даних обставин позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 6520 грн., моральний збиток в сумі 5900 та судові витрати зі сплати судового збору. 
У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 заперечує проти заявлених позовних вимог. Вказує, що не знала про існування зазначеного позивачем акта перевірки підключення лічильників. Зазначає, що 28.10.2025 у її квартирі було встановлено гібридний інвертор у зв`язку з періодичним відключенням світла, дозвіл на його встановлення не потребується. Жодного відношення до лічильника позивача відповідач не має, незаконних підключень до нього не здійснювалось, пломби не зривались. Відповідач не погоджується з доводами позивача щодо збільшення споживання його квартирою електроенергії з вини відповідача. Звертає увагу, що електроенергія споживалась сім`єю позивача, і його витрати на електроенергію, з врахуванням того, що квартира є трикімнатною, а члени сім`ї позивача ведуть досить активний та гучний спосіб життя, є навіть заниженими. За результатами перевірки інвертора відповідача працівниками МЕМ жодних претензій або штрафів не надходило.
В судовому засіданні позивач підтримав доводи позовної заяви та просив її задовольнити в повному обсязі. 
Відповідач в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та заперечила свою вину у надмірних витратах позивача зі сплати за електроенергію.
Дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку. 
Судом по справі встановлено, що 08.04.2026 працівниками «Чернігівобленерго» було складено акт технічної перевірки № 507610 за участю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого електролічильник працює, переплутані нулі, схема відновлена.
10.04.2026 ОЖБК м. Чернігова складено акт № 1-07/86 по заявці (№ 526 від 08.04.2026 року) власника квартири АДРЕСА_3 з приводу підвищеного споживання електричної енергії. В акті зазначено, що прибувши на виклик представник ОЖБК виявив, що власники квартири АДРЕСА_4 викликали представника Чернігівських міських електричних мереж (ЧМЕМ), який показав що до схеми підключення кв. АДРЕСА_4 групи нульових контактів приєднано нульовий контакт додаткової ліні прокладеної від кв. АДРЕСА_5 , що і призвело до підвищеного споживання. Мешканці квартири АДРЕСА_5 стверджують що додаткова лінія була прокладена і під?єднана в листопаді місяці 2025 року. Схеми підключення квартир АДРЕСА_5 та АДРЕСА_4 були приведена в належний стан працівниками ОЖБК, в присутності власників квартир та представника ЧнМЕМ. 
Позивачем зроблено власний розрахунок втрат внаслідок підключення до його електролічильника, згідно якого такі втрати складають 6520,12 грн.
Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. 
За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
Статтею 76 ЦПК України, передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України, визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (постанова Верховного Суду від 10.04.2020 у справі № 522/22023/16-ц).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду докази на підтвердження своїх доводів щодо вчинення неправомірних дій відносно нього зі сторони відповідача, які призвели до надмірного споживання електроенергії його квартирою та грошових втрат, на підставі наступного.
Судом по справі встановлено той факт, що за адресою: АДРЕСА_1 , електролічильник перебував в працюючому стані, при цьому зроблено висновок, що були «переплутані нулі», схема відновлена, що підтверджується актом технічної перевірки № 507610 за участю ОСОБА_1 , складеним 08.04.2026 працівниками «Чернігівобленерго».
Разом із тим спірними залишаються обставини щодо правової природи такого висновку, наявності або відсутності вини відповідача, причинно-наслідкового зв`язку такого підключення з надмірним, на думку позивача, споживанням електроенергії його квартирою, а також наявності підстав для стягнення з відповідача збитків.
Так, суд критично оцінює акт ОМБК м. Чернігова від 10.04.2026 № 1-07/86, який був складений по заявці позивача з приводу підвищеного споживання електричної енергії. В акті зазначено, що «прибувши на виклик представник ОЖБК виявив, що власники квартири АДРЕСА_4 викликали представника Чернігівських міських електричних мереж (ЧМЕМ), який показав що до схеми підключення кв. АДРЕСА_4 групи нульових контактів приєднано нульовий контакт додаткової ліні прокладеної від кв. АДРЕСА_5 , що і призвело до підвищеного споживання». Разом з тим, вказане твердження є припущенням, оскільки акт технічної перевірки № 507610 від 08.04.2026, який є офіційним документом осіб, уповноважених на проведення такої перевірки, таких висновків не містить, а лише констатує, що були «переплутані нулі». 
Відтак, відсутні відомості про те, що обставини, зазначені у акті технічної перевірки від 08.04.2026, призвели до надмірного споживання електроенергії квартирою позивача з вини відповідача. 
Наданий позивачем розрахунок збитків також не може бути взятий судом до уваги з наведених вище підстав. 
Таким чином, не було доведено та обґрунтовано з боку позивача факту завдання йому збитку відповідачем та його розміру.
Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5900 грн, суд приходить до наступних висновків.
Цивільним кодексом України у п. 9 ч. 2 ст. 16 передбачено, що одним із судових способів захисту особистого немайнового або майнового права та інтересу особи є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Поняття «моральна шкода» у національному законодавстві чітко не визначено, однак у судовій практиці сформувались такі тлумачення: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).
Страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 № 752/17832/14-ц).
Варто відмітити, що компенсуватися моральна шкода має в будь-якому випадку її спричинення, оскільки право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм законодавства. Аналогічна позиція прослідковується й у практиці Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні від 22.02.2005 у справі «Новоселецький проти України» (Novoseletskiy v. Ukraine, заява № 47148/99).
Немайновий характер: на відміну від майнової шкоди, яка полягає у втраті чи пошкодженні майна, моральна шкода має немайновий характер. Її не можна оцінити у грошовому еквіваленті з точністю.
Визначається розмір моральної шкоди судом з урахуванням таких факторів:
- характеру та інтенсивності пережитих страждань: суд враховує глибину та тривалість душевних переживань, фізичного болю, приниження честі та гідності, а також інші негативні наслідки, яких зазнала особа;
- вини особи, яка завдала шкоди: розмір шкоди може бути збільшений у разі умисного заподіяння шкоди або наявності грубої недбалості;
- матеріального та соціального становища потерпілого: суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення;
- інших обставин справи: суд може враховувати й інші обставини, які мають значення для справедливого вирішення справи.
Спосіб відшкодування - грошова форма, розмір якої визначається судом.
Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Тлумачення ст. 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду від 22.04.2024 у справі № 279/1834/22).
Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, зокрема, щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанови Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20, від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20).
Так, позовна заява ОСОБА_1 не містить обґрунтування вимог в частині завдання моральної шкоди.
Крім того як зазначено судом вище, стороною позивача не доведено, що саме з боку неправомірних дій відповідача йому було завдано збитків, тобто, не було під час розгляду справи доведена вина саме відповідача.
За даних обставин, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5900 грн є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки є недоведеними та необґрунтованими.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на їх підтвердження.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 258, 263, 265, 273 - 274, 279, 354 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя         А.В. Сапон