Справа № 161/17218/25 | Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В.
Провадження № 22-ц/802/850/26 | Доповідач: Бовчалюк  З. А.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А., 
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Русинчук М.М.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання права власності на майно та витребування його з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач через свого представника звернувся до суду із позовом.
В обґрунтування вимог вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_9 , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно. З метою оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 він звернувся до нотаріуса. Однак, постановою нотаріуса йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії по причині наявних розбіжностей у реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості. Так, позивачу стало відомо, що право власності на зазначений будинок, згідно ухвали суду про затвердження мирової угоди від 17.02.2014 року, зареєстровано за ОСОБА_5 (предметом спору у справі № 161/1590/14-ц було стягнення заборгованості за договором позики). ОСОБА_4 є співвласником будинку, оскільки вказане майно придбано у шлюбі. Своєї згоди на відчуження такого майна не надавав. Крім того, він є єдиним спадкоємцем після смерті дружини.
Враховуючи наведене, ОСОБА_9 просить витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_10 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на вказаний об`єкт нерухомості (на 1/2 в порядку частки у спільній сумісній власності подружжя та на 1/2 в порядку спадкування після смерті дружини).
Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2026 року визнано за ОСОБА_4 право на власності на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , а саме:
- на 1/2 частину будинку як на частку у спільній сумісній власності подружжя;
- на 1/2 частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу у якій, покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне встановлення фактичних обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.
Судом встановлено, що ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7).
На праві власності ОСОБА_9 належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з 01.02.2008 року (а.с.8,10-12).
ОСОБА_9 перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_4 з 14 травня 1977 року (а.с.13). Станом на день її смерті шлюб не був розірваний. 
Зважаючи на дату реєстрації права власності ОСОБА_9 на спірний об`єкт нерухомості, зазначене майно набуте нею під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.
Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19)).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).
Аналізуючи матеріали справи та пояснення учасників справи, судом встановлено, що саме у період перебування у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_9 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . 
В силу приписів ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України вказаний об`єкт нерухомого майна є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_9 .. Вказана обставина сторонами не заперечувалась та не спростовувалась. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили , що будинок АДРЕСА_1 був набутий ОСОБА_9 за власні кошти одноосібно у приватну власність.
При вирішенні даного спору суд виходить з позиції достатності доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, як це передбачено ст.80 ЦПК України.
Доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності на зазначене майно, яке було придбане під час шлюбу сторін та оформлене на дружину позивача не надано, підстав для відхилення від рівності часток сторін у спірному майні судом не встановлено.
З матеріалів справи вбачається, що 25.02.2014 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі мирової угоди від 17.02.2014 року.
При цьому судом встановлено, що згода позивача на відчуження ОСОБА_9 спірної нерухомості на користь ОСОБА_5 не надавалась, докази зворотного в матеріалах справи відсутні.
Відтак, у суду наявні підстави для задоволення вимог в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку у спільній сумісні власності подружжя.
Зважаючи на відсутність обов`язкової згоди одного з подружжя, реєстрацію права власності за ОСОБА_5 здійснено з порушеннями вимог законодавства. Крім того, укладена мирова угода, враховуючи встановлені судом обставини порушує права позивача, як співвласника будинку.
Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим.
Такий правовий висновок неодноразово висловлений Верховним Судом України в постановах від 06 грудня 2010 року у справі № 3-13г10, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 1522/25684/12 та інших.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_11 повідомила, що сім`ю ОСОБА_12 вона досить добре і давно знала. На момент укладення мирової угоди, на підставі якої вона набула у власність спірний об`єкт, їй достеменно було відомо, що ОСОБА_9 на момент її укладення перебувала в зареєстрованому шлюбі і, що вказаний об`єкт нерухомості належав сім`ї ОСОБА_12 .
З оглянутої в судовому засіданні справи № 161/1590/14-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_9 про стягнення боргу вбачається, що в матеріалах даної цивільної справи наявна ксерокопія паспорту ОСОБА_9 , у якому наявна відмітка про зареєстрований шлюб з ОСОБА_4 .. При цьому ОСОБА_4 не був учасником даної справи та затверджена мирова угоди йому не надсилалась.
З врахуванням таких обставин , колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_5 на момент укладення мирової угоди зобов`язана була знати про те, що ОСОБА_9 не була одноосібним власником житлового будинку в АДРЕСА_1 та не могла ним розпоряджатись в цілому особисто без згоди чоловіка. 
Як уже зазначалося, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16(провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.
Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_9 у законний спосіб могла розпорядись 1/2 часткою майна, власником якої вона була. 
Оскільки у справі, що переглядається, заявлено позов про витребування майна з чужого незаконного володіння, апеляційний суд доходить висновку що позивач має право лише 1/2 частки такого майна, а тому саме ідеальна частка підлягає витребуванню, а не весь об`єкт нерухомості. 
Наслідком задоволення позову буде внесення записів про державну реєстрацію за позивачем права власності на 1/2 спірного будинку, а за ОСОБА_2 права власності на 1/2 цього ж житлового будинку.
Такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15, у якій витребувано від відповідача на користь позивачів 54/100 частки квартири без з`ясування, чи є це майно індивідуально визначеним або виділеним в натурі.
Доводи апелянта про порушення позивачем строків позовної давності є безпідставними та спростовуються матеріалами даної цивільної справи, справи №161/1590/14-ц, поясненнями учасників справи.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_4 , вказував, що дізнався про те, що спірний будинок зареєстрований за ОСОБА_5 лише після смерті дружини ОСОБА_9 , звернувшись до нотаріуса для оформлення спадкових прав.
Такі його пояснення підтверджуються дослідженими судом матеріалами спадкової справи , що заведена після смерті ОСОБА_9 , у якій наявна постанова приватного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право власності на спадщину після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з вказівкою про те, що житловий будинок в АДРЕСА_1 зареєстрований 25.02.2014 року на підставі мирової угоди від 17.02.2014 року за ОСОБА_5 ..
З матеріалів цивільної справи №161/1590/14-ц вбачається, що 23.10 2023 року на підставі поданої заяви ОСОБА_4 ознайомився з матеріалами даної справи, а 22 серпня 2025 року звернувся до суду з даним позовом.
Необхідно зауважити, що ОСОБА_4 з моменту будівництва спірного будинку та по даний час проживає у ньому. ОСОБА_5 не вчиняла дій спрямованих на володіння майном зареєстрованим власником якого вона була з 2014 року. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про обізнаність ОСОБА_4 про набуття ОСОБА_5 права власності на спірний будинок в інший період часу ніж той про який він вказує. 
З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що позивач у строки передбачені законом, дізнавшись про порушення свого права, звернувся до суду з даним позовом.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального права то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись статтями 367, 368, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.
Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
В решті позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: