ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2026 року   Справа № 902/1313/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії: 
Головуючого судді Гудак А.В.
судді Мельник О.В.
судді Петухов М.Г.
секретар судового засідання Пацьола О.О. 
за участю представників сторін:
позивача: Тиховський М.О. адвокат 
відповідача: не з"явився 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фермерського господарства "Волд" на рішення Господарського суду Вінницької області від 20.04.2026 у справі №902/1313/25 (суддя Нешик О.С., м. Вінниця, повний текст складено 30.04.2026)
за позовом Фермерського господарства "Волд"
до відповідача Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області
про визнання права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками

Фермерське господарство "Волд" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області про визнання права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками.
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 20.04.2026 у справі №902/1313/25 у задоволенні позову Фермерського господарства "Волд" з позовом до Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області про визнання права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками площею 13,8323 га з кадастровим номером 0522685800:02:000:0324 та площею 0,7005 га з кадастровим номером 0522685800:02:000:0320, що розміщені на території Серебринецької сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, відмовлено повністю.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Фермерське господарство "Волд" звернулось до суду апеляційної інстанції з апеляційної скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області по справі №902/1313/25 від 20.04.2026 за позовом ФГ "Волд" до Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області про визнання права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками. Прийняти нове рішення, яким позов ФГ "Волд" до Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області задовольнити в повному обсязі. Стягнути на користь ФГ "Волд" документально підтверджені судові витрати в розмірі сплаченого судового збору та витрат на правову (правничу) допомогу розмір яких буде надано до суду додатково.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 19.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Волд" на рішення Господарського суду Вінницької області від 20.04.2026 у справі №902/1313/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на 11 червня 2026 року.
Представник позивача в судовому засіданні 11.06.2026 підтримав доводи апеляційної скарги та надав відповідні пояснення.
В судове засідання 11.06.2026 Вендичанська селищна рада Могилів-Подільського району Вінницької області належним чином уповноваженого представника не направила, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки уповноваженого представника суду не повідомила.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 11.06.2026 розгляд справи відкладено на 08 липня 2026 року.
Розпорядженням керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.07.2026 №01-05/590 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії суддів Олексюк Г.Є. з метою недопущення порушення процесуальних строків та відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 8.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу Північно-західного апеляційного господарського суду, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №902/1313/25.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03.07.2026 визначено наступний склад колегії суддів: головуюча суддя Гудак А.В., суддя Мельник О.В., суддя Петухов М.Г.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 03.07.2026 прийнято апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Волд" на рішення Господарського суду Вінницької області від 20.04.26 у справі № 902/1313/25, що призначене до розгляду на 08 липня 2026 р. об 11:00  у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №6 у новому складі колегії суддів: головуюча суддя Гудак А.В., суддя Мельник О.В., суддя Петухов М.Г.
Представник позивача в судовому засіданні 08.07.2026 просив скасувати рішення Господарського суду Вінницької області по справі №902/1313/25 від 20.04.2026 та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
В судове засідання 08.07.2026 Вендичанська селищна рада Могилів-Подільського району Вінницької області своїх представників не направила, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. 
Північно-західний апеляційний господарський суд, заслухавши представника позивача в судових засіданнях 11.06.2026 та 08.07.2026, розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права

ВСТАНОВИВ:

1. Зміст рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції встановив, що відповідно до рішення Ради народних депутатів Могилів-Подільського району Вінницької області від 30.05.1992 громадянину ОСОБА_1 08.07.1992 видано Державний акт №10 на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 21,03 га. На підставі розпорядження Представника Президента України №172 від 18.12.1992 створено Селянське (фермерське) господарство «Волд», засновником якого є ОСОБА_1 . У 2005 році після розпаювання частини земельної ділянки між членами господарства нерозпайований залишок площею 14,5328 га переданий в оренду, а 10.12.2007 між Могилів-Подільською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки строком на 49 років, умови якого у 2009 та 2019 роках змінювалися, зокрема сформовано земельні ділянки площею 13,8323 га (кадастровий номер 0522685800:02:000:0324) та 0,7005 га (кадастровий номер 0522685800:02:000:0320). Суд першої інстанції також встановив, що рішенням Вендичанської селищної ради від 06.06.2024 №2415 право оренди зазначених земельних ділянок припинено, а договір оренди від 10.12.2007 розірвано за взаємною згодою сторін. При цьому Вендичанська селищна рада відмовила ОСОБА_1 у затвердженні технічної документації із землеустрою, посилаючись на припинення орендних прав, а матеріали справи підтверджували, що земельні ділянки належать до земель комунальної власності. Крім того, суд встановив, що ФГ «Волд» у 2023– 2025 роках не сплачувало земельний податок щодо спірних земельних ділянок, натомість сплачувало орендну плату, а також не зверталося до відповідача із заявами про їх викуп. 
Оцінивши наведені обставини та норми земельного законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, набуте відповідно до законодавства, загалом зберігається і не припиняється автоматично внаслідок змін законодавства. Водночас у цій справі суд визнав, що укладення ОСОБА_1 10.12.2007 договору оренди щодо земельної ділянки, яка раніше перебувала у довічному успадковуваному володінні, свідчило про добровільну відмову від попереднього речового права та його трансформацію у право оренди, оскільки одночасне існування права довічного успадковуваного володіння та права оренди щодо однієї й тієї самої земельної ділянки законодавством не допускається. Суд першої інстанції зазначив, що після укладення договору оренди право довічного успадковуваного володіння, посвідчене Державним актом №10 від 08.07.1992 припинилося, а тому відсутні правові підстави для його визнання за Фермерським господарством «Волд». Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову про визнання права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками площею 13,8323 га за кадастровим номером 0522685800:02:000:0324 та 0,7005 га за кадастровим номером 0522685800:02:000:0320) в повному обсязі і поклав судові витрати зі сплати судового збору на позивача.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, позивач посилається на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про те, що укладення договору оренди щодо земельної ділянки автоматично припинило право довічного успадковуваного володіння нею. На думку апелянта, одночасне існування договору оренди та раніше набутого права довічного успадковуваного володіння саме по собі не свідчить про припинення останнього, а тому висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Скаржник зазначає, що ще у 1992 році громадянину ОСОБА_1 був виданий державний акт на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 21,03 га для ведення фермерського господарства, а згодом було створено ФГ «Волд», до земель якого відповідно до статуту належали й землі, передані голові господарства на такому праві. Після розпаювання частини земель між членами господарства нерозпайований залишок був переданий господарству в оренду строком на 49 років, при цьому жодного рішення про припинення права довічного успадковуваного володіння або скасування державного акта не приймалося.
Апелянт наголошує, що після внесення змін до земельного законодавства, які надали право викупу земельних ділянок особам, що мають право довічного успадковуваного володіння або відповідні похідні права, голова господарства звернувся до селищної ради щодо можливості такого викупу. За твердженням скаржника, йому помилково було рекомендовано спочатку розірвати договір оренди, що і було зроблено у 2024 році. Проте після розірвання договору при зверненні щодо оформлення земельних ділянок орган місцевого самоврядування повідомив, що право оренди припинено, а землі є комунальною власністю, фактично не визнавши за господарством право довічного успадковуваного володіння.
Позивач підкреслює, що ні розпорядження про передачу земель в оренду, ні інші документи не містять положень про припинення або скасування державного акта на право довічного успадковуваного володіння. Крім того, підстави припинення права користування земельною ділянкою визначені статтею 141 Земельного кодексу України та є вичерпними, однак жодна з них у даному випадку не настала, оскільки добровільної відмови від права довічного володіння не було, діяльність фермерського господарства не припинена, а інших законних підстав для припинення права не існує.
Додатково апелянт посилається на отриману після ухвалення рішення суду першої інстанції відповідь Головного управління Держгеокадастру, згідно з якою відомості про припинення дії державного акта або його передачу до архіву з відміткою «скасовано» відсутні. На думку скаржника, це підтверджує чинність державного акта та свідчить про безпідставність висновку суду щодо припинення права довічного успадковуваного володіння.
Апелянт наголошує, що чинне законодавство не встановлює автоматичного припинення права довічного успадковуваного володіння у зв`язку з передачею земельної ділянки в оренду чи переходом земель із державної у комунальну власність.
Вендичанською селищною радою Могилів-Подільського району Вінницької області відзиву на апеляційну скаргу не подано, що в силу приписів ч.3 ст.263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

3. Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин та правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Приватноправовими нормами визначено обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі №761/42030/21 (провадження №61-12101св23)).
З матеріалів справи вбачається, що 08 липня 1992 року на підставі рішення Ради народних депутатів Могилів-Подільського району Вінницької області Української РСР від 30.05.1992, громадянину ОСОБА_1 було видано Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею №10 на земельну ділянку площею 21,03 га на території Серебринецької сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області у довічне успадковуване володіння для ведення сільськогосподарського виробництва (а.с.11-15).
На підставі розпорядження Представника Президента України "Про створення фермерського господарства "Волд" №172 від 18.12.1992, громадянином ОСОБА_1 створено Селянське (фермерське) господарство "Волд" (а.с.10).
Відповідно до п.1.2 Статуту Селянського (фермерського) господарства "Волд" зареєстрованого Могилів-Подільською районною державною адміністрацією за №36 від 29.07.2002 (далі - Статут) (а.с.19-21), засновник господарства - ОСОБА_1 .
Члени господарства: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (п.1.3 Статуту).
За умовами п.2.1 Статуту метою діяльності господарства є здійснення господарської діяльності для отримання прибутку.
Відповідно до п.3.1 господарство є юридичної особою, має розрахунковий, валютний та інші рахунки в установах банку, круглу печатку та штамп зі своїм найменуванням.
Згідно з п.4.1 Статуту у власності можуть бути жилі будинки, квартири, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, птиця, бджолосім`ї, сади, посіви та посадки сільськогосподарських культур і насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція та доходи від її реалізації, об`єкти інтелектуальної власності, транспортні засоби, переробні цехи та лінії, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення для ведення господарства і заняття підсобними промислами.
За умовами п.5.1 Статуту до земель господарства належать, зокрема землі, передані господарству у приватну власність, у користування, що посвідчено відповідно Державними актами на право приватної власності на землю та постійного користування землею, виданими на ім`я голови господарства.
09 березня 2005 року розпорядженням Могилів-Подільської районної державної адміністрації Вінницькій області «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки членам фермерського господарства, право оренди фермерського господарства "Волд" №99, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки членам фермерського господарства «Волд». Передано безоплатно у власність земельні ділянки громадянам: ОСОБА_1 – площею 2,5664 га ріллі, ОСОБА_3 – площею 1,9509 га ріллі, ОСОБА_2 – площею 1,9511 га ріллі для ведення фермерського господарства в розмірі земельної частки (паю) та видано державні акти на право власності на землю вищезгаданим громадянам. Передано в оренду земельну ділянку голові Фермерського господарства "Волд" ОСОБА_1 площею 14,5328 га, у тому числі: ріллі - 13,9408 га, сіножатей - 0,5920 га, для ведення фермерського господарства на території Серебринецької сільської ради (а.с.27 на звороті).
10 грудня 2007 року між Могилів-Подільською районною державною адміністрацією (далі - орендодавець) та громадянином ОСОБА_1 (далі - орендар) укладено договір оренди землі (далі - договір) (а.с.24-27), за умовами п.1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення (землі запасу), яка знаходиться на території Серебринецької сільської ради.
Відповідно до п.2 договору в оренду передається земельна ділянка сільськогосподарського призначення загальною площею 14,5328 га, у тому числі: ріллі - 13,9408 га, сіножатей - 0,5920 га.
Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 116 286,49 грн (п.5 договору).
Договір укладено терміном на 49 (сорок дев`ять) років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмова орендодавця про намір продовжити його дію (п.8 договору).
Згідно з п.9 договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та становить 1744,30 грн або (120,02 грн/га) на рік з розрахунку 1,5% нормативної грошової оцінки землі.
Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 3-х денний термін після реєстрації цього договору за актом її прийому-передачі (п.19 договору).
08 січня 2009 року між орендодавцем та орендарем укладено договір про внесення змін до договору оренди землі від 28.11.2007, відповідно до якого були внесені зміни до п.9 розділу "Орендна плата Договору" та викладено його у новій редакції: "Орендна плата вноситься у грошовій формі у розмірі: 3% нормативної грошової оцінки землі, що становить 3587,05 грн (246,82 грн/га) ріллі на рік." Розмір орендної плати змінено із 01.01.2009 (а.с.28).
21 червня 2019 року між Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області та Фермерським господарством "Волд" укладена додаткова угода №355 про внесення змін до договору оренди землі від 10 грудня 2007 року (зі змінами згідно договору від 08.01.2009 року) (а.с.29-30), відповідно до якої доповнено договір новим розділом "Захист персональних даних" та викладено пункти 2, 5, 9 ,11 Договору у новій редакції:
"2. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 14,5328 га, в тому числі: ділянка №1 - 13,8323 га (рілля) та ділянка №2 - 0,7005 га (рілля). Кадастровий номер ділянки №1 - 0522685800:02:000:0324. Кадастровий номер ділянки №2 - 0522685800:02:000:0320";
"5. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить: ділянка №1 - 198670,64 грн. Сто дев`яносто вісім тисяч шістсот сімдесят грн 64 коп.; ділянка №2 - 17071,50 грн. Сімнадцять тисяч сімдесят одна грн 50 коп."
"9. Орендна плата вноситься "Орендарем" виключно у грошовій формі незалежно від результатів діяльності орендаря - 8% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за ріллю - в сумі 17259,37 Сімнадцять тисяч двісті п`ятдесят дев`ять грн. 37 коп./рік";
"11. Орендна плата вноситься до місцевого бюджету орендарем відповідно до Податкового кодексу України.".
Позивач зазначає, що ОСОБА_1 як голова ФГ «Волд» в усній формі звернувся до відповідача з питанням про можливість викупу земельної ділянки, яка перебуває в нього в користуванні на підставі договору оренди землі та акту на право довічного успадкованого володіння землею йому було помилково повідомлено, що для того, щоб здійснити такий викуп йому потрібно розірвати договір оренди землі від10.12.2007 року. 
06 червня 2024 року рішенням Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області 41 сесії 8 скликання №2415 (а.с.31): 
- Фермерському господарству "Волд" припинено право оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 0522685800:02:000:0324 площею 13,8323 га та кадастровий номер 0522685800:02:000:0320 площею 0,7005 га, згідно з договором оренди земельної ділянки укладеного 10.12.2007 терміном на 49 років, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Вендичанської селищної ради за межами с.Серебринці, за взаємною згодою сторін;
- розірвано за взаємною згодою сторін договір оренди землі від 10.12.2007 терміном на 49 років, укладений між Могилів-Подільською районною державною адміністрацією та Фермерським господарством "Волд".
06 червня 2024 року між Вендичанською селищною радою та Фермерським господарством "Волд" підписано угоду про розірвання договору оренди землі від 10 грудня 2007 року (а.с.32).
Позивач зазначає, що після розірвання договору оренди землі гр. ОСОБА_1 звернувся до відповідача з клопотання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) з метою подальшого викупу земельних ділянок.
29 листопада 2024 року Вендичанська селищна рада Могилів-Подільського районну Вінницької області листом №02-18/979 повідомила громадянина ОСОБА_1 про відмову у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення фермерського господарства в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 припинено право оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 0522685800:02:000:0324 площею 13,8323 га, кадастровий номер 0522685800:02:000:0320 площею 0,7005 га та розірвано за взаємною згодою договір оренди землі від 10.12.2007 укладений між Могилів-Подільською районною державною адміністрацією та Фермерським господарством "Волд". Зазначено, що земельні ділянки відносяться до земель комунальної власності Вендичанської селищної ради (а.с.35).
09 вересня 2025 року відділ №5 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин листом №Д-654/0-0.3,15-874/25-25 повідомлено ОСОБА_1 , що у відділі наявна Технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки членам фермерського господарства та право оренди ФГ "Волд", розташованого на території Серебринецької сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області. Проведено розподіл земельних часток (паїв) для членів ФГ "Волд" із земельної ділянки загальною площею 21,0300 га. В результаті поділу утворені земельні ділянки:
- кадастровий номер 0522685800:02:000:0324 (за межами населеного пункту с.Серебринці) для ведення фермерського господарства площею 13,8323 га;
- кадастровий номер 0522685800:02:000:0320 (за межами населеного пункту с.Серебринці) для ведення фермерського господарства площею 0,7005 га;
- кадастровий номер 0522685800:02:000:0317 (за межами населеного пункту с.Серебринці) для ведення фермерського господарства площею 2,5664 га;
- кадастровий номер 0522685800:02:000:0319 (за межами населеного пункту с.Серебринці) для ведення фермерського господарства площею 1,9512 га;
- кадастровий номер 0522685800:02:000:0318 (за межами населеного пункту с.Серебринці) для ведення фермерського господарства площею 1,9510 га (а.с.34).
Враховуючи вищевикладене, Фермерське господарство "Волд" звернулося до суду першої інстанції з позовом та вважає, що належним способом захисту порушеного права є визнання права довічного успадкованого володіння за ФГ «Волд» на земельні ділянки з кадастровими номерами 0522685800:02:000:0324 площею 13,8323 га та 0522685800:02:000:0320 площею 0,7005 га розташовані на території Серебринецької сільської ради Могилів- Подільського району Вінницької області, які згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею від 08.07.1992 року надавалась у довічне успадковуване володіння гр. ОСОБА_1 .
Колегія суддів відзначає, що станом на дату прийняття рішення ради народних депутатів Могилів-Подільського району Вінницької області (30.05.1992) про видачу ОСОБА_1 . Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею №10 від 08.07.1992 земельні відносини щодо передачі земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства регулювалися Земельним кодексом України у редакції Закону України від 13.03.92 №2196-XII (набрав чинності 16.05.92) та Законом України "Про селянське (фермерське) господарство" від 20.12.91 №2009-XII.
Згідно з частинами 1, 2 статті 3 зазначеного Земельного кодексу України (тут і далі в редакції на момент при прийняття рішення Ради народних депутатів Могилів-Подільського району Вінницької області Української РСР від 30.05.1992) власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.
Відповідно до приписів статті 7 Земельного кодексу України користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п`яти років. У разі виробничої необхідності ці строки може бути продовжено на період, що не перевищує одного строку відповідно короткострокового або довгострокового тимчасового користування. Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей повинно бути, як правило, довгостроковим.
За приписами статті 50 Земельного кодексу України громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, передаються за їх бажанням у власність або надаються в користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Передача земельної ділянки у приватну власність або надання її в користування здійснюється із земель запасу, а також земель, вилучених у встановленому порядку. У тимчасове користування земельні ділянки надаються із земель запасу, а також можуть надаватися із земель лісового і водного фондів.
Порядок надання земель для ведення селянського (фермерського) господарства було встановлено у статті 51 цього Кодексу, який передбачав, що громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.
У заяві зазначаються: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляється про їх досвід роботи в сільському господарстві і наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливі також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки.
Заяву громадянина про передачу земельної ділянки у власність або надання в користування відповідна Рада народних депутатів розглядає у місячний строк і у разі згоди замовляє за рахунок Українського державного фонду підтримки селянських (фермерських) господарств державній землевпорядній організації розробку проекту її відведення.
Рішення про передачу у власність або надання у користування земель громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства чи про відмову у передачі або наданні землі відповідні Ради народних депутатів приймають на найближчій сесії.
Приписи Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній на дату прийняття рішення, на яке міститься посилання у Державному акті на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого землеволодільцю ОСОБА_1 ) передбачали, що земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надаються громадянам за їх бажанням у довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду. Право приватної власності на земельну ділянку селянським (фермерським) господарством може набуватись після шести років володіння нею. Надання земельної ділянки у довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду здійснюється із земель запасу, а також земель, вилучених у порядку, визначеному у пункті 1 статті 7 цього Закону. У тимчасове користування земельні ділянки надаються із земель запасу, а також можуть надаватися із земель лісового і водного фондів (частина 1 статті 5 Закону).
Відповідно до частини 4 статті 5 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у довічне успадковуване володіння, у власність або в оренду подають до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцеположенням земельної ділянки заяву, яку підписує голова селянського (фермерського) господарства, що створюється.
Рішення про надання земель громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства або про відмову у наданні землі районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів приймають на найближчій сесії.
З наведеного вбачається, що Земельний кодекс України (у редакції, чинній на дату прийняття рішення, на яке міститься посилання у Державному акті на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого землеволодільцю ОСОБА_1 ) не передбачав можливості надання громадянам, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельних ділянок у довічне успадковуване володіння на відміну від Закону України "Про селянське (фермерське) господарство", у редакції, яка була чинною станом на вказану дату - 30.05.1992.
Оскільки Закон України "Про селянське (фермерське) господарство", який визначав економічні, соціальні і правові основи створення та діяльності селянських (фермерських) господарств в Україні, є спеціальним по відношенню до Земельного кодексу України, який є загальним у питаннях регулювання земельних правовідносин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин норми спеціального закону.
Таким чином, станом на 30.05.1992 громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, могли одержати земельні ділянки у довічне успадковуване володіння за рішенням відповідної Ради народних депутатів на умовах і в порядку, визначеному Законом України "Про селянське (фермерське) господарство".
Відтак рішення Ради народних депутатів Могилів-Подільського району Вінницької області Української РСР від 30.05.1992 про надання ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва у довічне успадковуване володіння, а також виданий на його підставі 08.07.1992 Державний акт №10 на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 21,03 га, прийняті та оформлені відповідно до вимог чинного на той час спеціального законодавства, а тому право довічного успадковуваного володіння виникло у ОСОБА_1 на законних підставах.
Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що виключення з Земельного кодексу України (у редакції, чинній на дату прийняття рішення, на яке міститься посилання у Державному акті на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого землеволодільцю ОСОБА_1 ) правил про право довічного успадковування володіння не означало припинення цього права, як і не було передбачено його автоматичного переходу в іншу організаційну форму. Як суб`єктивне право право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, що виникло свого часу відповідно до закону, могло бути припинене лише з підстав, передбачених законом, проте в законі таких підстав наведено не було. 
В свою чергу пунктом 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2200 "Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі" було передбачено, що громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.
При цьому питання збереження раніше існуючих юридичних титулів, їх дійсності до моменту їх переоформлення вже було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду. Зокрема, у пунктах 71 - 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №368/54/17 наголошено, що:
"71. Пунктом 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
72. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.
73. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.
74. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:
- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;
- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року №563-XII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.
75. З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.
76. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція" та ст.41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид "мирного володіння майном" в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.
77. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
78. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії", заява №28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії", заява №76943/11, § 123).
79. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі "Кантоні проти Франції", заява №17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі "Вєренцов проти України", заява №20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі "S. W. проти Сполученого Королівства", заява №20166/92, § 36).
80. Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним".
Таким чином, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2019 у справі №368/54/17 в контексті розгляду спору щодо права довічного успадкованого володіння землею було сформовано два важливих висновки:
1) про дійсність цього юридичного титулу для особи яка його набула та зберегла та неможливість її позбавлення права на таке володіння;
2) виключення як автоматичної зміни титулів права на землю, так і будь-яких обмежень прав користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.
Посилання суду першої інстанції на пункт 8 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 №2200-XII «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» також не спростовує зазначеного висновку. Ця норма гарантує збереження вже набутого права довічного успадковуваного володіння та не встановлює механізму заміни суб`єкта такого права і не передбачає його переходу від громадянина до юридичної особи у зв`язку зі створенням фермерського господарства.
Висновок суду першої інстанції про те, що укладення ОСОБА_1 10.12.2007 договору оренди свідчить про його добровільну відмову від права довічного успадковуваного володіння та автоматичну трансформацію цього права у право оренди, не ґрунтується на вимогах земельного законодавства та суперечить усталеним правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2019 у справі №368/54/17 прямо зазначила, що виключення із законодавства інституту довічного успадковуваного володіння не спричинило припинення вже набутого права, а закон не допускає автоматичної зміни правового титулу на землю чи його трансформації в іншу організаційно-правову форму. 
Крім того, суд першої інстанції фактично ототожнив укладення договору оренди з добровільною відмовою від речового права, хоча відповідно до принципу правової визначеності припинення речового права повинно бути виражене у чіткій та однозначній формі і ґрунтуватися на відповідному юридичному факті, визначеному законом. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 подавав заяву про відмову від права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 21,03 га, що компетентним органом приймалося рішення про припинення такого права, визнання в судовому порядку недійсним Державного акту №10 від 08.07.1992, чи що право було припинено з інших передбачених законом підстав. Відтак висновок суду про добровільну відмову ґрунтується виключно на припущенні, що суперечить вимогам процесуального закону щодо оцінки доказів.
Колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції, зазначаючи про недопустимість одночасного існування права довічного успадковуваного володіння та права оренди щодо однієї земельної ділянки, не навів жодної норми закону, яка б прямо містила таку заборону. Отже, цей висновок має оціночний характер та не підтверджений нормами матеріального права.
Більше того, наведений висновок суду першої інстанції суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.11.2019 у справі №368/54/17, відповідно до яких право довічного успадковуваного володіння є самостійним речовим правом, яке охороняється статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому не може припинятися шляхом розширеного тлумачення закону або внаслідок припущення про волевиявлення особи. 
Таким чином, колегія суддів зазначає, що висновок суду першої інстанції про припинення посвідченого Державним актом №10 від 08.07.1992 права довічного успадковуваного володіння лише, у зв`язку з укладенням ОСОБА_1 договору оренди від 10.12.2007 є необґрунтованим, оскільки суперечить принципу правової визначеності, правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду і фактично ґрунтується на припущенні про автоматичну трансформацію речового права, можливість якої чинне законодавство України не передбачає. Саме тому наведені мотиви суду першої інстанції не можуть вважатися належною та достатньою правовою підставою для висновку про припинення у ОСОБА_1 права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 21,03 га та як наслідок, для відмови у задоволенні позовних вимог із цих підстав.
Поряд з цим, колегія суддів відзначає, що доводи позивача про те, що з моменту створення та державної реєстрації Фермерського господарства "Волд" відбулася фактична заміна землекористувача з ОСОБА_1 на фермерське господарство, як юридичну особу є помилковими та ґрунтуються на неправильному ототожненні різних речових прав, враховуючи наступне. 
Велика Палата Верховного Суду у пункті 22 постанови від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц (провадження №14-63цс20) зазначила, що передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство"). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство (як самостійна юридична особа), а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство (цей висновок не стосується права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення такого господарства; оскільки таке право є успадковуваним, тобто передається у спадщину, то воно залишається у володінні фізичної особи і після створення селянського (фермерського) господарства, про що Велика Палата Верховного Суду зазначила у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №368/54/17).
Позивач у даній справі обґрунтовує позовні вимоги правовими підставами, які базуються на положеннях щодо права постійного користування землею, що йде усупереч викладеному вище законодавству в сукупності.
Право довічного успадковуваного володіння у ОСОБА_1 виникло 08.07.1992 на підставі рішення Ради народних депутатів Могилів-Подільського району Вінницької області від 30.05.1992 і було посвідчене Державним актом №10, виданим громадянину ОСОБА_1 , а не фермерському господарству. Відповідно до статті 5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції, чинній на дату прийняття рішення, на яке міститься посилання у Державному акті на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого землеволодільцю ОСОБА_1 ) земельна ділянка у довічне успадковуване володіння надавалася саме громадянину, який виявив бажання створити селянське (фермерське) господарство, а вже після одержання земельної ділянки та державної реєстрації створювалося фермерське господарство як юридична особа. Отже, первинним носієм цього речового права був виключно ОСОБА_1 , а не створене ним пізніше СФГ «Волд».
Зі змісту Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції, чинній на дату прийняття рішення, на яке міститься посилання у Державному акті на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого землеволодільцю ОСОБА_1 ) не вбачається жодної норми, яка б передбачала перехід права довічного успадковуваного володіння від фізичної особи до створеної нею селянське (фермерське) господарство. Навпаки, сама правова природа такого права свідчить про його особистий характер, оскільки воно є довічним та успадковуваним, а отже, нерозривно пов`язане саме з фізичною особою, якій воно було надано. На відміну від права постійного користування земельною ділянкою, яке після державної реєстрації фермерського господарства може здійснюватися господарством як юридичною особою, право довічного успадковуваного володіння не змінює свого суб`єкта внаслідок створення фермерського господарства.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 60 постанови від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц (провадження №14-63цс20), роз`яснила, що за змістом системного тлумачення статей 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство", статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 7, 27, 38, 50, 51 ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року та статей 31, 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, після надання земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства у постійне користування та державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї земельної ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому земельна ділянка була надана. У такому випадку право постійного користування земельною ділянкою не є об`єктом спадкування, а після смерті засновника постійним користувачем земельної ділянки залишається селянське (фермерське) господарство. Водночас право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом статті 6 ЗК України від 18 грудня 1990 року (у редакції, чинній до 16 травня 1992 року), могло належати виключно фізичній особі та відповідно до частини першої статті 55 цього Кодексу в тій самій редакції було об`єктом спадкування у разі смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Отже, таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило.
Колегія суддів відзначає, що предметом спору у даній справі є право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою надане фізичній особі ОСОБА_1 на підставі державного акта, а не право постійного користування земельною ділянкою. Зазначені права мають різну правову природу, підстави виникнення та правові наслідки, а отже, не можуть вважатися тотожними.
Право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою є самостійним речовим правом, яке відповідно до свого правового змісту може переходити у порядку спадкування, а законодавство не містить норми, яка б передбачала припинення такого права у зв`язку зі створенням фермерського господарства або зі смертю особи, якій воно було надано.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.03.2026 у справі №128/4476/24.
Таким чином, твердження позивача про те, що після державної реєстрації фермерського господарства право користування земельною ділянкою автоматично переходить до господарства, не спростовує існування у ОСОБА_1 права довічного успадковуваного володіння, оскільки саме це право було надано не господарству, а фізичній особі - ОСОБА_1 та посвідчене державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею. Факт створення фермерського господарства не змінює правової природи вже набутого речового права та не припиняє його.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 24.05.2024 у справі №380/16218/22 є безпідставними, оскільки вказана постанова суду касаційної інстанції ухвалена за істотно відмінних фактичних обставин та не регулюють спірні правовідносини.
Так, у справі №380/16218/22 Верховний Суд вирішував питання щодо державної реєстрації права довічного успадкованого володіння земельною ділянкою за фізичною особою, право якої було визнано в порядку спадкування після смерті чоловіка на підставі рішення суду загальної юрисдикції.
Отже, у вказаній справі предметом судового розгляду були виключно спадкові правовідносини, а суб`єктом права довічного успадкованого володіння виступала фізична особа як спадкоємець померлого землекористувача. Водночас у справі №902/1313/25 позивачем є юридична особа – Фермерське господарство «Волд», яке не є спадкоємцем фізичної особи та не набуває права довічного успадкованого володіння у порядку спадкування. Поряд з цим, постанова Верховного Суду від 24.05.2024 у справі №380/16218/22 не містить правового висновку щодо можливості виникнення, переходу чи збереження права довічного успадкованого володіння за юридичною особою.
Таким чином, правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 24.05.2024 у справі №380/16218/22 не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки сформульовані в іншому правовому та фактичному контексті, за іншого суб`єктного складу. Відсутність подібності правовідносин виключає можливість застосування зазначених висновків у справі №902/1313/25. 
Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи наявне у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи відбулося його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові належить відмовити.
Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність відповідного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тому на позивача покладено обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту. Подібну позицію Верховний Суд висловив, зокрема, у постанові від 18.06.2020 у справі №923/733/19.
Колегія суддів відзначає, що у даній справі Фермерське господарство «Волд» не довело, що саме воно є носієм права довічного успадковуваного володіння спірними земельними ділянками на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею №10 від 08.07.1992 ОСОБА_1 . Судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначене право виникло виключно у громадянина ОСОБА_1 на підставі Державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею від 08.07.1992. При цьому створення фермерського господарства не спричинило переходу до юридичної особи цього речового права, оскільки право довічного успадковуваного володіння за своєю правовою природою є особистим речовим правом фізичної особи та не переходить до фермерського господарства внаслідок його державної реєстрації, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20.11.2019 у справі №368/54/17 та від 23.06.2020 у справі №179/1043/16-ц.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що на правовідносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид мирного володіння майном у розумінні Конвенції та як речове право, захищене статтею 41 Конституції України), а й обмежують у можливості припинити відповідне право.
Таким чином, дії Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, у даному випадку ОСОБА_1 , зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка дозволяла б припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним, що узгоджується з висновком Верховного Суду викладеного у постанові від 25.03.2026 у справі №128/4476/24.
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку, що позовна вимога Фермерського господарства «Волд» про визнання за ним права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками площею 13,8323 га (кадастровий номер 0522685800:02:000:0324) та площею 0,7005 га (кадастровий номер 0522685800:02:000:0320), розташованими на території Серебринецької сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області не підлягає задоволенню, оскільки Фермерське господарство «Волд» не є суб`єктом спірного речового права, воно не набуло статусу особи, право на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею №10 від 08.07.1992 якої порушене, невизнане чи оспорюване відповідачем.
Отже, суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, дійшов в цілому правильного висновку про відмову в задоволенні позову, однак, враховуючи викладене вище правове обґрунтування щодо відмови у задоволенні позову з підстав відсутності у Фермерське господарство «Волд» речового права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками площею 13,8323 га (кадастровий номер 0522685800:02:000:0324) та площею 0,7005 га (кадастровий номер 0522685800:02:000:0320), розташованими на території Серебринецької сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а його резолютивну частину - залишити без змін.

4. Висновки за результатами апеляційного розгляду.
Згідно із статтею 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної частини та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку апеляційну скаргу Фермерського господарства "Волд" на рішення Господарського суду Вінницької області від 20.04.2026 у справі №902/1313/25 задовольнити частково, рішення Господарського суду Вінницької області від 20.04.2026 у справі №902/1313/25 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. У решті рішення Господарського суду Вінницької області від 20.04.2026 у справі №902/1313/25 залишити без змін.
З огляду на висновок про зміну мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду першої інстанції із залишенням без змін його резолютивної частини, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника. 
Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд 
УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Волд" на рішення Господарського суду Вінницької області від 20.04.2026 у справі №902/1313/25 задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 20.04.2026 у справі №902/1313/25 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення Господарського суду Вінницької області від 20.04.2026 у справі №902/1313/25 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "09" липня 2026 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя   Мельник О.В. 

Суддя   Петухов М.Г.