КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 757/46709/23-ц Головуючий у І інстанції Григоренко І.В.
Провадження №22-ц/824/5075/2026  Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

10 червня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Борисової О.В., Голуб С.А.,
за участі секретаря Кононової Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гудзери Тараса Сергійовича на рішення Печерського районного суду м. Києвавід 28 січня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном,
ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року  ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (відповідач - ОСОБА_2 ), в якому просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання їй вільного доступу до цієї квартири, та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що відповідно до п.п. 1-3 Договору позики від 28.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І. за реєстровим № 3101 (з урахуванням Договору про внесення змін і доповнень від 10.12.2019 року № 2, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І. за реєстровим № 3029), ОСОБА_2 (Позичальник) зобов`язалася повернути ОСОБА_3 позику у розмірі 4 720 000,00 грн, але не менше суми, яка еквівалентна 200 000,00 доларів США, у строк не пізніше 28.12.2020 року. 
28.12.2017 року з метою забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за Договором позики від 28.12.2017 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І. за реєстровим № 3102, відповідно до умов якого відповідач передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . 
У зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором позики від 28.12.2017 року, на підставі ст. ст. 35-37 Закону України «Про іпотеку», п. 61 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 7 Іпотечного договору від 28.12.2017 року, ОСОБА_3 звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом набуття права власності на квартиру, про що внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, рішення про державну реєстрацію від 03.10.2022 року, індексний № 65016901.
Отже, з 03.10.2022 року ОСОБА_3 став власником квартири АДРЕСА_1 , а 26.07.2023 року він подарував вказану квартиру ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири від 26.07.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карою О.О. за реєстровим № 4610. 
Відповідач чинить позивачу перешкоди у володінні та користуванні зазначеною квартирою, оскільки з моменту набуття права власності на квартиру, ОСОБА_1 не змогла вступити у фактичне володіння та користування квартирою. 
04.09.2023 року відповідачу направлена претензія із вимогою - 22.09.2023 року надати позивачу (її уповноваженому представнику) доступ до квартири АДРЕСА_1 шляхом відчинення дверей і надання ключів від квартири. 
Проте у визначений час відповідач доступ до квартири не надала, про ще представником позивача складено акт. 
Крім того, 04.09.2023 року була направлена заява до Печерського УП ГУНП у м. Києві з проханням вжити передбачених законом заходів для захисту права власності ОСОБА_1 і усунення перешкод у користуванні квартирою.
Посилаючись на положення ст. ст. 321, 391 ЦК України, позивач звернулася до суду з вказаним позовом за захистом порушеного права.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року в задоволенні позову було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах  ОСОБА_1 звернувся її представник - адвокат Гудзера Т.С., який, посилаючись на порушення судом норм процесуального права щодо оцінки доказів, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд не надав оцінки всім поданим у справі доказам у їх сукупності, в тому числі не обґрунтував мотивів відхилення поданих позивчем претензії, акту та заяви до поліції, обмежившись лише твердженням, що позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що вона не має доступу до своєї власності через неправомірні дії відповідача та доказів того, що відповідач перешкоджає їй у вселенні до належної на праві власності спірної квартири
Скаржник зазанчає, що відповідно до стандарту доказування, який застосовується в практиці Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, подані позивачем докази є достатніми у своїй сукупності для логічного і розумного за подібних обставин висновку про те, що Позивач дійсно не має ключів від спірної квартири і доступу до неї, а отже існують перешкоди у користуванні власником своїм майном.
Вказує, що позивач пред`явила позов про усунення перешкод як новий власник квартири, яку отримала у подарунок від брата, ОСОБА_3 , який набув право власності на квартиру внаслідок звернення стягнення на неї як на предмет іпотеки у рахунок погашення боргу за договором позики. 
Право власності ОСОБА_3 було зареєстровано 03.10.2022р. на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, укладеному з Відповідачем, тобто без огляду і фактичного доступу до квартири, а тому ОСОБА_3 об`єктивно не міг отримати ключі від квартири і доступ до неї (обставини укладення договору позики, договору іпотеки, звернення стягнення, направлення вимог та реєстрації права власності у рахунок погашення боргу, укладення договору дарування встановлені судом першої інстанції на підставі поданих позивачем документів). 
Тому Позивач також отримала квартиру у подарунок без фактичного доступу до неї, а вжиті Позивачем позасудові заходи (претензія від 04.09.2023р. з вимогою 22 вересня 2023 року об 11:00 год. надати доступ до квартири шляхом відчинення дверей і надання ключів від квартири; акт, про те, що Відповідач не надала доступ до квартири, а також заява від 04.09.2023р. до Печерського УП ГУНП в м.Києві з проханням вжити передбачених законом заходів для захисту права власності ОСОБА_1 і усунення перешкод у користуванні нею квартирою) не призвели до усунення перешкод у користуванні своїм майном. 
Саме на підтвердження обставин набуття позивачем квартири у власність, за яких остання об`єктивно не могла отримати доступ до квартири, і були подані наступні письмові докази: копії договорів позики, іпотеки, направлених вимог про усунення порушень з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки тощо. 
Проте, суд однобічно оцінив вказані докази лише з точку зору належності Позивачу права власності на спірну квартиру, хоча для підтвердження цієї обставини вистачило б тільки витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Таким чином, подані Позивачем докази на підтвердження обставин набуття квартири у власність і вжитих заходів щодо отримання фактичного доступу до неї є достатньо переконливими у своїй сукупності, щоб дійти до висновку про те, що Позивач дійсно не має ключів від квартири і фактичного доступу до неї, а отже є всі підстави для задоволення позову. 
Скаржник звертає увагу апеляційного суду на правовий висновок Верховного Суду, наведений у постанові від 28.04.2022р. по справі №334/815/21, деВерховний Суд зазначив: «…При цьому, Верховний Суд звертає увагу на те, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідачів щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод, що спростовує доводи касаційної скарги у частині недоведення ОСОБА_1 своїх позовних вимог». 
Апелянт зазначає, що якби Позивач мала фактичний доступ до квартири, то навіщо б зверталась з подібним позовом, який, крім вимоги про фактичний доступ до спірної квартири, не місить жодних інших вимог - чи то про виселення, чи то про відшкодування заподіяної шкоди, які б могли порушити права Відповідача.
При цьому, на думку скаржника, не має значення чи відсутність ключів і доступу до квартири є наслідком протиправних дій Відповідача чи інших осіб, оскільки право власності є абсолютним, а тому захищено від посягання з боку будь-яких третіх осіб.
Звертає увагу суду, що позов пред`явлений до Відповідача, в першу чергу, саме як до іпотекодавця квартири, який після звернення стягнення не надав доступу до неї. 
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що у Позивача не має перешкод у користуванні спірною квартирою, не відповідає дійсним обставинам справи, що відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Вважає, щонеобґрунтована відмова у позові судом першої інстанції є порушенням права Позивача не мирне володіння своїм майном.
Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надійшло.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Гудзера Т.С. підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Рябець Н.М. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване. Зазначила, що відповідачка ОСОБА_2 не зареєстрована у квартирі  АДРЕСА_1  і не проживає в ній. Жодних претензій від позивача щодо надання доступу до вказаної квартири позивачка не отримувала. Вважає безпідставними заявлені позовні вимоги, оскільки позивачем не надано суду належних доказів, підтверджуючих створення відповідачем перешкод у доступі до зазначеної квартири.
Заслухавши доповідь судді-доповідача по справі, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 28.12.2017 року між ОСОБА_3 (Позикодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І. за реєстровим № 3101, відповідно до умов якого (з урахуванням Договору про внесення змін і доповнень від 10.12.2019 року № 2, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І. за реєстровим № 3029) Позичальник зобов`язалася повернути ОСОБА_3 позику у розмірі 4 720 000,00 грн., але не менше суми, яка еквівалентна 200 000,00 доларів США, у строк не пізніше 28.12.2020 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним Договором позики, 28.12.2017 року між ОСОБА_3 (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (Іпотекодавець) було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого Іпотекодавець передала Іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І. за реєстровим № 3099.
У зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за Договором позики від 28.12.2017 року, ОСОБА_3 звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 , про що внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, рішення про державну реєстрацію від 03.10.2022 року, індексний № 65016901.
26.07.2023 року між ОСОБА_3 (Дарувальник) та ОСОБА_1 (Обдаровувана) укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карою О.О. за реєстровим № 4610.
Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 31.08.2023 року № 344925495, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири серія та номер 4610, виданий 26.07.2023 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що вона не має доступу до своєї власності через неправомірні дії відповідача та доказів того, що відповідач перешкоджає їй у вселенні до належної на праві власності спірної квартири, перешкоджає користуватися, володіти та розпоряджатись своєю власністю.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Згідно зі статтею 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Позивач - це особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних інтересів якої порушено цивільний процес.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, право визначати коло відповідачів має позивач.
Відтак судовий захист прав позивача можливий за умови наявності порушення прав, свобод чи інтересів позивача саме зі сторони відповідача.
Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна (пункт 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19)).
Згідно із статтею статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
У постанові Верховного Суду від 06.04.2020 року у справі № 754/14843/16 зроблено правовий висновок про те, що доказами у справі на підтвердження наявності перешкод у користуванні майном, що належить особі на праві власності, зокрема у його вселенні до спірного житлового приміщення можуть бути: акти про не допуск до належного особі на праві власності майна, звернення до правоохоронних органів, пояснення осіб, які можуть підтвердити ті чи інші обставини, які мають значення для вирішення справи, показання свідків тощо.
Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У даній справі на підтвердження заявлених позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, позивачем у якості письмових доказів додано до позовної заяви: 
- копію претензії від 04.09.2023 року № 23, адресовану ОСОБА_2 , в якій представник ОСОБА_1 вимагав 22.09.2023 року об 11 год 00 хв надати ОСОБА_1 (її уповноваженому представнику) доступ до квартири АДРЕСА_1 шляхом відчинення дверей і надання ключів від квартири; 
- копію акту від 22.09.2023 року, складеного представником ОСОБА_1 - Гудзерою Т.С. та ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_2 не надала доступ до квартири АДРЕСА_1 шляхом передачі ключів від квартири; 
- копію заяви представника ОСОБА_1 до Печерського УП ГУНП у м. Києві з проханням вжити передбачених законом заходів для захисту права власності ОСОБА_1 і усунення перешкод у користуванні квартирою.
Надані позивачкою копії претензій про усунення перешкод у користуванні квартирою, з долученими до них описом вкладення та копією накладної самі по собі підтверджують лише сам факт направлення позивачкою за адресою зареєстрованого місця проживання відповідачки ОСОБА_2 та за адресою місцезнаходження спірної квартири таких претензій 04.09.2023 року.
Поряд із цим, позивачем не додано суду доказів, підтверджуючих факт вручення/невручення відповідачці таких претензій.
Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги надану позивачкою копію акту від 22.09.2023 року, складеного представником ОСОБА_1 - Гудзерою Т.С. та ОСОБА_5 , оскільки він складений за відсутності представників поліції, обслуговуючої організації або ж ОСББ, якщо таке створено в будинку, сусідів, які могли би підтвердити своїми підписами обставини, наведені в акті. ОСОБА_5 , підписавший цей акт, зі слів адвоката Гудзери Т.С., є його знайомим, у будинку № 5 на площі Бессарабській у м. Києві не проживає.
Сам по собі факт направлення 04.09.2023р. головою АО «Шенлі» - Ю. Братищенко , як представником ОСОБА_3 , заяви на імя начальника Печерського УП ГУНП в м. Києві з проханням вжити передбачених законом заходів для захисту права власності ОСОБА_1 і усунення перешкод у користуванні квартирою, без надання доказів проведення органами поліції відповідних перевірок та їх результатів, не є належним доказом, підтверджуючим неправомірність дій відповідача та створення нею перешкод позивачу у доступі до спірної квартири.
Позивачем також не надано суду доказів, підтверджуючих, що відповідачка проживає у спірній квартирі, що там знаходяться її речі, що перешкоджає вселенню позивача.
Обставини, за яких позивачка ОСОБА_1 набула права власності на квартиру  АДРЕСА_1 , не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки не підтверджують факту створення відповідачем перешкод у доступі позивача до квартири.
Таким чином, наведені представником позивачки у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, який на думку позивача свідчить про необхідність здійснення іншого поділу спільного майна, зокрема шляхом збільшення розміру компенсації вартості її частки. Проте вказані доводи не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, є аналогічними аргументам, наведеним в позові, яким суд дав належну оцінку, з посиланням на зібрані у справі докази та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятому ним рішенні, з яким у повній мірі погоджується апеляційний суд.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи. Тому апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, відсутні і підстави для компенсації позивачу понесених витрат на стадії апеляційного перегляду справи.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гудзери Тараса Сергійовича залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухваленнята може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 6 липня 2026 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Борисова О.В.

Голуб С.А.