Справа № 674/850/26
Провадження № 2/674/855/26

РІШЕННЯ
іменем України 

07 липня 2026 року м. Дунаївці

Дунаєвецький районний суд Хмельницької області в складі головуючого судді Барателі Д.Т., за участі секретаря судового засідання Бойчук С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексуУкраїни, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КОШЕЛЬОК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (ціна позову 6339,37 грн),
в с т а н о в и в :
До Дунаєвецького районного суду Хмельницької області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "КОШЕЛЬОК" (далі – позивач) до ОСОБА_1 (далі – відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у сумі 6339,37 грн за кредитним договором № 3370014089-371569 від 14.06.2021 (далі – кредитний договір), а також судовий збір у сумі 2662,40 грн.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором у відповідача перед позивачем, який є кредитодавцем за цим договором, утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути в судовому порядку. Крім того, позивач просить покласти на відповідача судові витрати у виді судового збору в сумі 2662,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн.
Як правову підставу для звернення до суду позивач зазначає норми Цивільного кодексу України щодо обов`язковості умов укладених договорів, обов`язковості виконання боржником узятих на себе зобов`язань за договором та особливостей укладення і виконання кредитних договорів; норми Закону України "Про електронну комерцію" щодо порядку укладення договорів в електронному вигляді.
Разом із поданням позову представник позивача заявив клопотання про розгляд справи без його участі, а також клопотання про витребування доказів в АТ КБ "ПриватБанк".
Ухвалою від 06.05.2026 Дунаєвецький районний суд Хмельницької області прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у цій справі, ухвалив проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а також витребував від АТ КБ "ПриватБанк" докази щодо факту випуску банківської картки та рух коштів по рахунку відповідача.
Відповідач належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі, своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
14.06.2021 між позивачем та відповідачем у електронній формі укладено кредитний договір № 3370014089-371569, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 4000,00 грн строком на 14 діб, тобто до 27.06.2021 включно (п. 2.1 кредитного договору), з фіксованою процентною ставкою у розмірі 0,01% за кожен день користування кредитом протягом строку кредитування. Відповідач отримала обумовлені кредитним договором кошти 14.06.2021 на банківську картку № НОМЕР_1 , реквізити якої самостійно вказала позивачу.
Вказаний кредитний договір та додатки до нього підписані відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором 14.06.2021. Кредитний договір містить також умови щодо стандартної (базової) процентної ставки у розмірі 2,2% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (803% річних), яка застосовується у разі користування кредитом понад установлений строк (п. 3.5, 3.8 кредитного договору).
У результаті невиконання умов кредитного договору, як зазначає позивач, у відповідача утворилась заборгованість у сумі 6339,37 грн, з яких, за детальним розрахунком позивача: 2470,66 грн – заборгованість за тілом кредиту; 3868,37 грн – заборгованість за нарахованими відсотками.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності відповідно до ст. 89 ЦПК України.
Досліджуючи надані позивачем докази, аналізуючи наведені доводи, оцінюючи їх у сукупності, суд виходив з такого.
Установлено, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, пов`язані з невиконанням останньою зобов`язань за укладеним кредитним договором. Вказані правовідносини є цивільно-правовими та регулюються Цивільним кодексом України.
За ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Кредитний договір у цій справі за своєю правовою природою є договором приєднання.
Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Пунктом 5 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір – домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти на умовах, передбачених договором, що підтверджується документами платіжної системи ТОВ "ТАС ЛІНК" про зарахування коштів на картку відповідача 14.06.2021.
Відповідач, отримавши кредитні кошти, була зобов`язана в силу вимог ст. 629 та 1054 ЦК України повернути їх на умовах та у строк, передбачений укладеним договором. Матеріали справи підтверджують часткове виконання відповідачем цього обов`язку (розділ нижче), а доказів повного погашення заборгованості суду не надано.
Суду не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання відповідно до ст. 617 ЦК України.
Щодо розміру процентної ставки за кредитним договором суд зазначає, що кредитний договір укладено 14.06.2021, тобто до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" № 3498-ІХ від 22.11.2023, яким запроваджено обмеження максимального розміру денної процентної ставки. Відтак установлена договором ставка у розмірі 0,01% в день у межах погодженого сторонами строку кредитування була правомірною на момент укладення договору, а нарахування процентів за такою ставкою протягом строку кредитування (з 14.06.2021 по 27.06.2021) є правомірним.
Водночас, досліджуючи розрахунок заборгованості, наданий позивачем, суд звертає увагу на таке. Згідно з п. 2.1 кредитного договору кредит надавався строком на 14 діб з 14.06.2021, відтак термін повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом визначено 27.06.2021 включно.
Позивачем у розрахунку заборгованості нараховано відсотки за користування кредитом за період з 14.06.2021 по 25.09.2021, тобто протягом 104 днів, з яких 14 днів припадає на строк кредитування (до 27.06.2021 включно), а 90 днів – на період після спливу строку кредитування (з 28.06.2021 по 25.09.2021).
За період з 14.06.2021 по 27.06.2021 (14 днів) нараховано відсотки за ставкою 0,01% на день у сумі 5,52 грн, а за період з 28.06.2021 по 25.09.2021 (90 днів) нараховано відсотки за стандартною (базовою) ставкою, загалом у сумі 5053,51 грн.
Суд звертає увагу, що пунктами 3.5–3.8 кредитного договору передбачено умову, за якою факт користування відповідачем сумою наданого кредиту після закінчення встановленого п. 2.1 договору строку є відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України, що має наслідком продовження строку користування кредитом (не більше ніж на 90 днів) із застосуванням до всього продовженого періоду вищої (стандартної) процентної ставки. Оцінюючи цю умову, суд виходить з такого.
Згідно з ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251 цього Кодексу). За ч. 1 ст. 252 цього Кодексу строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а за ч. 2 цієї статті термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Сторони визначили строк, на який надавався кредит, – 14 діб (п. 2.1 договору), а термін його закінчення узгодили календарною датою – 27.06.2021. Такий строк відповідає вимогам ст. 251, 252 цього Кодексу: він виражений визначеним відрізком часу і завершується календарною датою.
Натомість умова про автоматичне продовження строку користування кредитом наведеним положенням не відповідає. Вона не встановлює нового строку у розумінні ч. 1 ст. 252 цього Кодексу, оскільки не визначає нового відрізка часу (роками, місяцями, тижнями, днями чи годинами) із визначеним моментом закінчення. Не визначає вона і терміну закінчення користування кредитом у розумінні ч. 2 ст. 252 цього Кодексу: закінчення продовжуваного строку не пов`язане ні з календарною датою, ні з подією, яка має неминуче настати. За такої конструкції момент закінчення користування кредитом залишався б невизначеним і залежав би від подальших обставин, а не від наперед погодженого сторонами строку чи терміну, що суперечить самій суті строку (терміну) як визначеного в часі періоду (моменту) за ст. 251, 252 цього Кодексу.
Посилання договору на конструкцію відкладальної обставини (ст. 212 цього Кодексу) цього висновку не спростовує. Відкладальною за ч. 1 ст. 212 цього Кодексу є обставина, щодо якої на момент вчинення правочину невідомо, настане вона чи ні; за змістом частин третьої та четвертої цієї статті такою може бути лише обставина, настання якої не залежить виключно від волі сторони, – на її настання сторони можуть добросовісно впливати (сприяти чи перешкоджати), але не визначати його. Натомість обставиною, з якою кредитний договір пов`язує продовження строку, є факт користування відповідачем сумою наданого кредиту після закінчення строку, тобто поведінка сторони, що цілком залежить від її волі. Така умова не є відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 цього Кодексу, а отже використана в договорі конструкція не може вважатися законним механізмом продовження строку користування кредитом.
Продовження строку користування кредитом за своєю суттю є зміною умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 654 Цивільного кодексу України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, який змінюється. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055, ч. 1 ст. 207 цього Кодексу), а недодержання письмової форми кредитного договору має наслідком його нікчемність (ч. 2 ст. 1055 цього Кодексу). Отже, продовження строку користування кредитом могло відбутися виключно шляхом укладення сторонами додаткового договору у письмовій формі.
Доказів укладення такого додаткового договору про продовження строку матеріали справи не містять. За таких обставин умова про автоматичне продовження строку не потягла за собою зміни погодженого сторонами строку кредитування, який залишився первісним та визначеним до 27.06.2021 включно.
Суд враховує доводи позивача про те, що за усталеною практикою Верховного Суду (зокрема постанова колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.08.2019 у справі № 496/1561/16-ц) умовою правочину в розумінні ст. 212 ЦК України може бути не лише подія, а й дія (волевиявлення) сторони правочину, а тому сама по собі належність обставини до кола дій, вчинюваних стороною, не виключає її кваліфікації як відкладальної. Суд погоджується з цим загальним тлумаченням ст. 212 ЦК України, однак зазначає, що воно не спростовує наведених вище висновків із двох самостійних причин. По-перше, наведена позивачем практика стосується допустимості обумовлення виникнення чи зміни прав та обов`язків діями сторони як такої; вона не звільняє сторони від додержання вимог ст. 251, 252 цього Кодексу щодо визначеності строку (терміну) як такого, а обставина, покладена в основу продовження строку кредитування в цій справі, визначеності строку користування кредитом, як установлено вище, не забезпечує. По-друге, наведена позивачем практика не скасовує вимог ст. 654, 1055, 207 цього Кодексу щодо письмової форми зміни кредитного договору: навіть якщо припустити, що умова п. 3.6 договору є чинною відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 цього Кодексу, це не звільняє сторони від обов`язку оформити саму зміну строку кредитування додатковим договором у письмовій формі, чого в цій справі зроблено не було. Крім того, обставина, з якою договір пов`язує продовження строку, – це не волевиявлення відповідача, спрямоване на досягнення саме такого правового наслідку (наприклад, заява про пролонгацію), а сам факт невиконання нею обов`язку повернути кредит у строк; визнання такої обставини належною відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 цього Кодексу фактично перетворювало б будь-яке прострочення боржника на підставу для одностороннього продовження строку кредитування та застосування вищої процентної ставки, що не узгоджується із суттю відкладальної обставини, яка має ознаку вірогідності, а не наперед відомого для кредитодавця результату власного невиконання боржником зобов`язання.
Оцінюючи правомірність нарахування процентів за період після спливу строку кредитування, суд виходить з наступного.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Аналогічну позицію Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. Постановою від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 141) Велика Палата Верховного Суду додатково роз`яснила, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором; при цьому умови договору про нарахування процентів "до моменту повного фактичного повернення" чи подібні не подовжують строк кредитування (пункт 116 цієї постанови).
Таким чином, застосовуючи наведені міркування та правові норми до обставин цієї справи, суд доходить висновку, що після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування, тобто після 27.06.2021, право позивача нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося. Відтак нарахування позивачем відсотків за період з 28.06.2021 по 25.09.2021 у сумі 5053,51 грн за стандартною (базовою) ставкою є неправомірним.
Відповідних вимог про стягнення сум у порядку ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання за період після спливу строку кредитування позивач не заявляв, а тому підстав для їх присудження з ініціативи суду немає.
За таких обставин перерахунку підлягає й розмір заборгованості, що залишається до стягнення. Позивачем визнано отримання від відповідача коштів у загальній сумі 2720,00 грн (26.06.2021 – 800,00 грн, 07.07.2021 – 1440,00 грн, 26.07.2021 – 480,00 грн). Оскільки за весь строк кредитування (14.06.2021–27.06.2021) правомірно нараховано лише 5,52 грн процентів, а решта нарахованих та частково погашених відповідачем сум становить неправомірно нараховані проценти за період після спливу строку кредитування, кошти, сплачені відповідачем понад суму правомірно нарахованих процентів, підлягають зарахуванню в рахунок погашення основного боргу.
Таким чином, з суми кредиту 4000,00 грн підлягає відрахуванню різниця між усією сумою здійснених відповідачем платежів (2720,00 грн) та сумою правомірно нарахованих процентів (5,52 грн), тобто 2714,48 грн, що складає залишок основного боргу в розмірі 1285,52 грн (4000,00 грн – 2714,48 грн).
Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 1285,52 грн, що становить непогашений залишок основного боргу за кредитним договором. У решті позовних вимог (щодо стягнення 5053,85 грн) слід відмовити з огляду на наведені вище обставини щодо неправомірності нарахування процентів за період після спливу строку кредитування.
Що стосується заявлених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн, суд зазначає таке. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Пунктами 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача.
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених представником позивача витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи в суді, суд враховує те, що дана цивільна справа є малозначною, розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу – договір про надання правової допомоги від 12.02.2025, додаток до нього та акт приймання-передачі правової допомоги № 1 від 10.04.2026 з деталізованим описом виконаних робіт, – суд доходить висновку, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн відповідають критеріям реальності та розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи.
Разом з тим, враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково (у розмірі 1285,52 грн, що становить 20,28% від ціни позову), витрати на правничу допомогу підлягають стягненню із відповідача пропорційно задоволеній частині позовних вимог, а саме у сумі 2027,84 грн.
Ураховуючи вищевикладене, керуючись ст. 12, 19, 76, 81, 89, 133, 137, 141, 258-260, 263-265, 279 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 205, 207, 212, 251, 252, 525, 526, 527, 617, 627, 628, 629, 634, 654, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, Законом України "Про електронну комерцію", суд, –
у х в а л и в :
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "КОШЕЛЬОК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КОШЕЛЬОК" заборгованість за кредитним договором № 3370014089-371569 від 14.06.2021 у сумі 1285,52 грн – залишок основного боргу.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КОШЕЛЬОК" судові витрати у сумі 539,89 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КОШЕЛЬОК" витрати на правничу допомогу в сумі 2027,84 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Відомості про учасників справи згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 265 ЦПК України:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "КОШЕЛЬОК" (місцезнаходження: с Чайки вул. Антонова, 8А Києво-Святошинського району Київської області, код ЄДРПОУ 40842831).
Відповідач: ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Повний текст рішення складено та підписано 07 липня 2026 року.

Суддя Давид БАРАТЕЛІ