ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2026 року   Справа № 902/1290/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Кульчій І.М. суддя Хабарова М.В. 

при секретарі судового засідання Кульчин Д.А.

представники учасників справи:
позивача: Андрійко О.В.
відповідача: Лісовський С.В. 

розглянувши апеляційну скаргу відповідача Фізичної особи-підприємця Мазур Таїсії Іванівни на рішення Господарського суду Вінницької області від 27.04.2026 року (повне рішення складено 28.04.2026 року) у справі №902/1290/25 (суддя Виноградський О.Є.)

за позовом Тростянецької селищної ради (с.Тростянець, Гайсинський район, Вінницька обл.)
до Фізичної особи-підприємця Мазур Таїсії Іванівни (смт.Тростянець(з), Гайсинський район, Вінницька обл.) 
про стягнення 616540,79 грн

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 27.04.2026 року у справі №902/1290/25 частково задоволено позов Тростянецької селищної ради до Фізичної особи-підприємця Мазур Таїсії Іванівни про стягнення 616540,79 грн. Суд першої інстанції стягнув з Фізичної особи-підприємця Мазур Т.І. на користь Тростянецької селищної ради 478989 грн, з яких 435350,79 грн недоплаченої орендної плати, 26830,85 грн пені та 16807,36 грн 3 % річних. В іншій частині позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції відхилив посилання відповідача ФОП Мазур Т.І. щодо неправильної індексації оренди, оскільки орендар понад 10 років сплачував кошти шляхом коригування попереднього платежу на індекс інфляції. Здійснення таких виплат відповідає ч.3 ст.762 ЦК України, ч.2 ст.19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та п.13 Методики розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року. 
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність здійснення відповідачем заліку 400993,31 грн в рахунок платежів за Договором оренди від 01.10.2010 року, про що було повідомлено позивача в листі від 29.10.2025 року.
Здійснивши перерахунок заявлених вимог, суд першої інстанції задоволив позов в частині стягнення основного боргу в повному обсязі в розмірі 43350,79 грн. Натомість перерахувавши заявлену пеню та 3% річних дійшов висновку про їх часткове задоволення та присудив до стягнення з відповідача на користь позивача 26830,85 грн пені та 16807,36 грн 3% річних.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач Фізична особа-підприємець Мазур Таїсія Іванівна подала скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 27.04.2026 року у даній справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Обґрунтовуючи скаргу відповідач зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи, прийнявши рішення з порушенням норм матеріального права. На думку скаржника, суд безпідставно не здійснив самостійного дослідження доказів у даній справі, а натомість використав правову оцінку апеляційного суду з іншої справи №902/416/23. 
Апелянт наголошує, що заява відповідача про залік зустрічних вимог в розмірі 400993,31 грн є чинним одностороннім правочином. Суд першої інстанції безпідставно не оцінив вказану заяву та послався на судове рішення у справі №902/416/23. Однак на момент розгляду справи №902/416/23 заяви відповідача від 29.10.2025 року не існувало.
Скаржник звертає увагу на недобросовісність поведінки нового орендодавця, який не повідомив належним чином про нові реквізити та умови Договору. Помилкова сплата відповідачем більшої суми через некоректні рахунки позивача, виставлені із застосуванням Методики свідчить лише про переплату, а не про згоду зі змінами умов договору. 
Замість належного тлумачення умов договору, суд першої інстанції безпідставно погодився із доводами позивача щодо застосування Методики. При цьому, пункт 3.3 договору імперативно визначає, що індексується стала базова орендна плата в розмірі 4166,70 грн, а не сума за попередній місяць з інфляційними нашаруваннями. Крім того, сторони погодили застосовувати індекс інфляції за попередній місяць, а не за поточний, як це передбачено Методикою.
ФОП Мазур Т.І. вважає, що основне зобов`язання зі сплати боргу відсутнє, а тому вимоги про стягнення пені та трьох процентів річних не підлягають задоволенню, оскільки у відповідача немає прострочення виконання зобов`язань.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів у складі: головуюча суддя Мамченко Ю.А., суддя Кульчій І.М., суддя Хабарова М.В..
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2026 року відкрито апеляційне провадження у даній справі №902/1290/25. Розгляд справи призначено на 29.06.2026 року.
Ухвалою від 24.06.2026 року задоволено клопотання сторін про участь їх представників у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
29.05.2026 року від Тростянецької селищної ради надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Обґрунтовуючи відзив позивач наголошує, що суд першої інстанції самостійно дослідив і встановив обставини, які входили до предмета доказування. При цьому, суд правомірно врахував преюдицію щодо правонаступництва, чинності договору та погодженого сторонами накопичувальної індексації. 
Позивач наголошує, що суд першої інстанції дослідив відсутність переплати з боку орендаря. Розрахунок ФОП Мазур Т.І. базується виключно на довільному тлумаченні умов договору. Орендар протягом більш ніж 10 років сплачувала плату з урахуванням накопичувальної індексації, натомість відмова відповідача від розрахунків після виникнення спору правомірно оцінена судом як суперечлива поведінка.
Позивач не погоджується із позицією відповідача щодо індексації виключно сталої базової орендної плати в розмірі 4166,70 грн, оскільки такий підхід суперечить порядку, який сторони погодили у договорі понад 10 років тому.
Тростянецька селищна рада також звертає увагу, що з огляду на існування заборгованості суд першої інстанції правомірно стягнув з ФОП Мазур Т.І. пеню та три проценти річних.
11.06.2026 від ФОП Мазур Т.І. надійшли пояснення на відзив, у яких вона заперечує проти відзиву та додатково підтримує свою апеляційну скаргу. Відповідач наголошує, що внаслідок невірного застосування преюдиції суд першої інстанції не врахував суттєві відмінності даної справи №902/1290/25 від справи №902/416/23 та прийняв незаконне рішення. Оскільки позивач не звертався з позовом про недійсність заяви від 29.10.2025 року як одностороннього правочину, то зобов`язання апелянта на суму 400993,31 грн є припиненими.
Апелянт повторно наголошує на тому, що пункт 3.3 Договору встановлює індексацію саме базової орендної плати, а не плати із накопичувальним підсумком.
29.06.2026 року надійшло клопотання апелянта про призначення у справі №902/1290/25 судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи.
Клопотання обґрунтоване тим, що між сторонами існує суттєвий правовий спір щодо дійсного змісту пункту 3.3 Договору, призначення семантико-текстуальної експертизи дозволить об`єктивно встановити буквальний зміст відповідних положень та з`ясувати, в якому саме значенні вжито поняття «орендна плата» з урахуванням загального текстового контексту Договору оренди. Однак Господарський суд Вінницької області в оскаржуваному рішенні залишив поза увагою зазначену обставину та ухвалив необґрунтоване рішення без належної правової оцінки дійсних обставин справи.
На вирішення експерту апелянт просить поставити наступні питання: - Яким є об`єктивний зміст положень пункту 3.3 Договору оренди у його системному зв`язку з пунктом 3.2 цього ж Договору щодо визначення конкретного об`єкта (бази) для коригування на індекс інфляції відповідно до семантичних норм української мови?; - Чи містяться у пункті 3.3 Договору оренди лінгвістичні (семантико-текстуальні) вказівки на те, що коригуванню (індексації) підлягає «місячна орендна плата за попередній місяць» (з урахуванням раніше нарахованих індексів інфляції), чи лексико-граматична конструкція цього пункту визначає інший об`єкт коригування?; - Як, з погляду правил української мови, слід тлумачити словосполучення «місячна орендна плата» у контексті пункту 3.3 Договору у поєднанні зі значенням величини, визначеної у пункті 3.2 Договору?; - Чи допускає лексико-граматична конструкція пункту 3.3 Договору ототожнення поняття «індекс інфляції за попередній місяць» із поняттям «індекс інфляції за поточний місяць»?; - Чи є формулювання умов пункту 3.3 Договору оренди щодо порядку обчислення орендної плати лінгвістично (семантично та текстуально) відмінними від положень пункту 13 Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, і якщо так, то в чому саме полягають ці відмінності?
13.07.2026 року надійшли заперечення позивача на клопотання відповідача про призначення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи.
Заперечуючи проти клопотання Тростянецька селищна рада наголошує, що клопотання подано поза межами процесуальних строків. Факт незгоди сторони із правовою оцінкою суду обставин справи не є підставою для призначення експертизи. Відповідач не навів жодного аргументу, який би доводив неможливість вирішення спору. Тлумачення договору та оцінка поведінки сторін належать до виключної компетенції суду, а запропоновані відповідачем питання є питаннями права та не можуть бути предметом судової експертизи. Відповідач не подав висновку, який міг отримати самостійно та не пояснив причин неможливості подання такого висновку.
29.06.2026 року через технічні причини представник Тростянецької селищної ради не зміг прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.06.2026 року розгляд справи №902/1290/25 відкладено на 13.07.2026 року.
У судовому зсіданні апеляційної інстанції 13.07.2026 року представник апелянта підтримав клопотання про призначення у справі №902/1290/25 судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи. Представник позивача заперечив проти вказаного клопотання.
У судовому засіданні апеляційної інстанції 13.07.2026 року колегія суддів протокольною ухвалою відмовила у задоволенні клопотання ФОП Мазур Т.І. про призначення у справі №902/1290/25 судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи з огляду на наступне.
Згідно із частинами 1, 3, п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Стаття 73 ГПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
При цьому до обставин, на яких сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, що їх необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача і заперечень відповідача.
Висновок експерта, за приписами ч.ч.1, 2 ст.98 ГПК України, це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.
Доказова цінність висновків експерта залежить від його логічної форми. Значущість експерта полягає у тому, що у результаті проведення експертизи він надає суду нову інформацію, встановлює факти, відповідно до яких суд робить певні висновки.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Дульський проти України» від 01.06.2006 року, зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури. Більше того, суд вирішує питання щодо отримання додаткових доказів та встановлює строк для їх отримання.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.99 ГПК України Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:
1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;
2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Отже за змістом наведених положень процесуального закону призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду. При цьому, питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.
Вказана позиція суду узгоджується із позицією Верховного Суду, яка викладена у його постанові від 27.04.2021 року у справі №927/685/20.
Спір у справі стосується стягнення з відповідача на користь позивача орендної плати, пені та річних, а не тлумачення умов договору, яке може бути самостійним предметом спору.
Вказані обставини можуть бути встановлені судом на підставі наявних у справі доказів, адже останній наділений повноваженнями щодо оцінки доказів у справі та встановлення відповідних обставин/фактів, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, що надає йому можливість самостійно встановити всі обставини справи та ухвалити рішення по суті спору.
Крім того, за приписами статті 101 ГПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.
Таким чином, апелянт не позбавлений права додатково подати суду висновок експерта, складений на його замовлення з вибором експертної установи, яку він вважає за необхідне.
Розглядаючи клопотання апеляційний господарський суд в даному випадку враховує, що вимоги щодо повноти та всебічності встановлення обставин справи спрямовані на дотримання положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд).
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію.
Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права.
Наявні у матеріалах справи докази, у їхній сукупності, дають можливість достовірно встановити або спростувати факт існування заборгованості.
Враховуючи викладене, ФОП Мазур Т.І. не доведено належними та допустимими доказами необхідність призначення у справі судової експертизи, не наведено фактичних обставин справи, які не можуть бути встановлені на підставі наявних у справі доказів, та для встановлення яких необхідними є спеціальні знання.
Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що проведення експертизи ніяким чином не впливає на обставини, що мають значення для справи, поставлені питання можуть бути дослідженні судом в ході розгляду справи, а тому у задоволенні клопотання належить відмовити.
У судовому засіданні апеляційної інстанції 13.07.2026 року представник відповідача підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі та надав пояснення щодо своєї правової позиції. Представник позивача заперечив проти доводів та вимог скарги, просив суд відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Крім того, у судовому засіданні 13.07.2026 року після стадії з`ясування обставин та перевірки їх доказами представник апелянта заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання йому можливості з урахуванням обставин, з`ясованих у судовому засіданні, подати письмову заяву - промову у дебатах.
Згідно положень ч.ч.3-9 ст.270 ГПК Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Головуючий відкриває судове засідання і оголошує, яка справа, за чиєю скаргою та на судове рішення якого суду розглядається. Суддя-доповідач доповідає зміст судового рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Після доповіді судді-доповідача пояснення дає особа, яка подала апеляційну скаргу. Якщо апеляційні скарги подали обидві сторони, - першим дає пояснення позивач. Далі дають пояснення інші учасники справи.
Закінчивши з`ясування обставин і перевірку їх доказами, суд апеляційної інстанції надає учасникам справи можливість виступити у судових дебатах у такій самій послідовності, в якій вони давали пояснення.
На початку судового засідання суд може оголосити про час, який відводиться для судових дебатів. Кожній особі, яка бере участь у розгляді справи в апеляційному суді, надається однаковий проміжок часу для виступу.
Після закінчення дебатів суд переходить до стадії ухвалення судового рішення за результатами апеляційного провадження.
Отже, вказані вище норми ГПК визначають порядок дій/поведінки суду та учасників справи щодо реалізації останніми під час розгляду апеляційної скарги в судовому засіданні права на надання пояснень щодо доводів апеляційної скарги та виступ під час дебатів, що загалом здійснюються шляхом усного викладення змісту та підстав вимог і заперечень сторін. Тобто у дебатах, як і під час надання пояснень, учасники усно та стисло викладають власну, зазначену у апеляційній скарзі та відзиві на неї позицію. Положеннями ГПК не передбачено подання учасниками процесу письмових заяв - промов у дебатах. 
Учасник справи не наділений правом подавати після закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами будь-які процесуальні документи, що за змістом є заявами по суті, називаючи їх інакше, зокрема і як письмова промова в судових дебатах.
З огляду на вказане колегія суддів вирішила після закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами перейти до стадії судових дебатів.
При цьому, у судовому засіданні апеляційної інстанції 13.07.2026 року представнику апелянта було забезпечено право на участь у судових дебатах, яке реалізоване ним шляхом усного виступу. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст.269 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як стверджено матеріалами справи, Тростянецька районна рада та ФОП Мазур Т.І. уклали Договір оренди від 01.04.2010 року, посвідчений державним нотаріусом Тростянецької державної нотаріальної контори Середою Н.М. (далі за текстом - «Договір оренди»), за умовами п.1.1. якого орендодавець в особі голови районної ради Лобаня Леоніда Івановича передає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду), належний орендодавцеві цілісний майновий комплекс комунального підприємства «Тростянецька» комунальна аптека», а саме: вбудоване нежитлове приміщення (№ 93-103) А, 72,8 кв.м., тамбур а1, 3,6 кв.м., вхідний майданчик а2, загальною площею 76,4 кв.м., що знаходиться за адресою: смт.Тростянець, вул.Мічуріна, буд.66, Вінницької області на суму 166011 гривень, яке є власністю Орендодавця на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС №563831 (а.с.11-14 т.1).
Згідно з п.3.1. Договору орендна плата визначається за результатами конкурсу на право оренди цілісного майнового комплексу комунального підприємства «Тростянецька комунальна аптека» і становить за рік 50000 гривень (з урахуванням ПДВ).
Місячна орендна плата становить за один місяць оренди 4166 грн 70 коп. (пункт 3.2. Договору оренди).
В пункті 3.3. Договору оренди сторони визначили, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати на індекс інфляції за попередній місяць.
Орендна плата вноситься орендарем щомісячно до районного бюджету до 10 числа наступного місяця за звітним (пункт 3.4. Договору оренди).
Цей договір діє з 01.04.2010 року до 23.02.2015 року включно (пункт 11.1. Договору оренди).
Відповідно до пункту 11.5. Договору оренди реорганізація орендодавця або перехід права власності на орендоване майно Підприємства третім особам не є підставою для зміни або припинення дії цього договору, і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна Підприємства (його правонаступників), за винятком випадку приватизації орендованого майна Підприємства орендарем.
22.02.2013 року Тростянецька районна рада та ФОП Мазур Т.І. уклали Договір про внесення змін до Договору оренди (а.с.15 т.1), яким виклали пункт 11.1. в наступній редакції:
« 11.1. цей договір діє з 01.04.2010 року до 20.12.2027 року включно».
16.04.2021 року на 6 сесії 8 скликання Гайсинська районна рада Вінницької області відповідно до статей 43, 59, пункту 6-2 Розділу 5 «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до Цивільного кодексу України, рішення позачергової 2 сесії Гайсинської районної ради 8 скликання від 14.12.2020 року «Про початок реорганізації Тростянецької районної ради Вінницької області шляхом приєднання до Гайсинської районної ради Вінницької області», клопотання Тростянецької селищної ради від 04.03.2021 року №576-02.15 «Про передачу рухомого та нерухомого майна», враховуючи погодження постійної комісії районної ради з питань регулювання комунальної власності, комунального господарства, адміністративно-територіального устрою та комплексного розвитку населених пунктів, районна рада вирішила вийти із складу засновників комунального підприємства «Тростянецька комунальна аптека», що розташоване за адресою: вул.Мічуріна, 30 смт. Тростянець, Вінницька обл., 24300 (ЄДРПОУ 34243798) та передати права засновника районного комунального підприємства «Тростянецька комунальна аптека» Тростянецької територіальної громади (в особі Тростянецької селищної ради) (а.с.25, т.1).
13.05.2021 Тростянецька селищна рада Гайсинського району Вінницької області на 15 сесії 8 скликання ухвалила рішення увійти до складу засновників комунального підприємства «Тростянецька комунальна аптека» (код ЄДРПОУ 34243798) шляхом прийняття права засновника від Гайсинської районної ради (а.с.27-28, т.1).
Крім того, матеріали справи містять постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.07.2025 року у справі №902/416/23 за позовом Тростянецької селищної ради до Фізичної особи-підприємця Мазур Таїсії Іванівни встановлено правонаступництво Тростянецької селищної ради за Тростянецькою районною радою як орендодавця за договором оренди, укладеним 01.10.2010 року. Тростянецькою районною радою і відповідачем підприємцем Мазур Таїсією Іванівною, і на підставі рішення Гайсинської районної ради від 16.04.2021 року «Про передачу нерухомого та рухомого майна із спільної власності територіальних громад сіл, селищ Тростянецького району у комунальну власність Тростянецької селищної територіальної громади» до позивача перейшли права власника на цілісний майновий комплекс Комунального підприємства «Тростянецька комунальна аптека», у тому числі на вбудоване нежитлове приміщення по вул.Мічуріна, 66, смт.Тростянець, що є об`єктом оренди та відповідно - права та обов`язки орендодавця за договором оренди цілісного майнового комплексу Комунального підприємства «Тростянецька комунальна аптека», що знаходиться за адресою: Вінницька обл., смт.Тростянець, вул.Мічуріна, буд.66.
Матеріали справи також містять довідки про рух коштів ФОП Мазур Т.І.:
- з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року, з якої вбачається, що за 2023 рік сплачено всього 50000,40 грн з призначенням платежу «орендна плата за оренду цілісного майнового комплексу КП «Тростянецька комунальна аптека» зг. договору від 01.04.20210 р.»;
- з 01.01.2024 року по 31.12.2024 року, з якої вбачається, що за 2024 рік сплачено всього 50000,40 грн з призначенням платежу «орендна плата за оренду цілісного майнового комплексу КП «Тростянецька комунальна аптека» зг. договору від 01.04.20210 р.»;
- з 01.01.2025 року по 09.09.2025 року, з якої вбачається, що за 01-09.2025 року сплачено всього 33333,60 грн з призначенням платежу «орендна плата за оренду цілісного майнового комплексу КП «Тростянецька комунальна аптека» зг. договору від 01.04.20210 р.»;
- з 01.01.2025 року по 10.09.2025 року, з якої вбачається, що за 10.09.2025 року сплачено всього 204238,48 грн з призначенням платежу «перерахування заборгованості по орендній платі згідно рішення суду у справі №902/416/23» (а.с.9-11, т.1).
Вважаючи, що ФОП Мазур Т.І. з травня 2021 року сплачувала лише суму орендної плати без врахування індексу інфляції Тростянецька селищна рада звернулась до суду із позовом про стягнення 616540,79 грн., з яких: 435350,79 грн - недоплачена орендна плата за період з 01.01.2023 року по 31.08.2025 року; 103774,19 грн - пеня за період з 01.08.2024 року по 31.08.2025 року; 77415,81 грн - три відсотки річних за період з 01.01.2023 року по 31.08.2025 року (а.с.38-40, т.1).
Як вже зазначалось, Господарський суд Вінницької області рішенням від 27.04.2026 року у справі №902/1290/25 частково задоволив позов.
Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, у статті 15 Цивільного кодексу України (надалі в тексті - ЦК України) закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту права встановлені статтею 16 ЦК України.
За положеннями ч.ч.1,2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.(ст.509 ЦК України). 
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Відповідно до статті 626 ЦК України - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Таким чином, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За приписами частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Відповідно до частин 1, 6 статті 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №2269-ХІІ чинного на дату укладення Договору оренди 01.04.2010 року цей Закон регулює організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів.
Згідно частини 1 статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
Об`єктами оренди за цим Законом є цілісні майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць). Цілісним майновим комплексом є господарський об`єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання. У разі виділення цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства складається розподільчий баланс (частина 1 статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»). 
Матеріалами справи стверджено, що 01.04.2010 року Тростянецька районна рада та відповідач уклали Договір оренди, посвідчений державним нотаріусом Тростянецької державної нотаріальної контори Середою Н.М..
За умовами пункту 3.2. Договору оренди місячна орендна плата становить за один місяць оренди 4166 грн 70 коп. В пункті 3.3. Договору оренди сторони визначили, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати на індекс інфляції за попередній місяць.
Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Річна орендна плата за користування цілісним майновим комплексом підприємства, його структурним підрозділом не може перевищувати десяти відсотків вартості орендованого майна. У разі визначення орендаря на конкурсних засадах умовами конкурсу може бути передбачено більший розмір орендної плати.
Згідно з частиною 2 статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» методика розрахунку, пропорції розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем та порядок використання орендної плати визначаються: Кабінетом Міністрів України - для об`єктів, що перебувають у державній власності; органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим; органами місцевого самоврядування - для об`єктів, що перебувають у комунальній власності.
У пункті 13 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року №786 визначено, що розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.
Заперечуючи проти позову та обґрунтовуючи апеляційну скаргу ФОП Мазур Т.І. посилається на відсутність підстав для застосування Методики розрахунку орендної плати за державне майно, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.04.2021 року №630, яка використовується Тростянецькою селищною радою, на підставі рішення від 13.05.2021 року №222, оскільки прийнята після укладення Договору оренди від 01.04.2010 року та Договору про внесення змін до договору оренди від 22.02.2013 року та не може розповсюджувати свою дію на обставини, що виникли до її прийняття.
Колегія суддів звертає увагу, що господарськими судами розглядалась справа №902/416/23 за позовом Тростянецької селищної ради до фізичної особи-підприємця Мазур Таїсії Іванівни, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Гайсинської районної ради про розірвання договору оренди та стягнення 204235,48 грн. заборгованості.
Підставами звернення до суду у згаданій справі №902/416/23 стало те, що 01.04.2010 між Тростянецькою районною радою, як орендодавцем та Фізичною особою-підприємцем Мазур Таїсією Іванівною, як орендарем було укладено договір оренди цілісного майнового комплексу комунального підприємства «Тростянецька комунальна аптека». Позивач стверджував, що орендар сплачував орендну плату без урахування індексу інфляції за попередній місяць, що призвело до недоплати орендної плати та порушення умов договору.
За результатами розгляду вказаного спору постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.07.2025 року у справі №902/416/23, залишеною без змін Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.11.2025 року, позов задоволено частково та стягнуто з ФОП Мазур Т.І. на користь Тростянецької селищної ради 204235,48 грн заборгованості з орендної плати за період з травня 2021 року по грудень 2022 року.
Судом апеляційної інстанції у справі №902/416/23 встановлено, що на підставі листів і рахунків Тростянецької районної ради в період з квітня 2010 року по грудень 2020 року сплачувала на користь Тростянецької районної ради орендну плату в розмірі, вказаному у цих листах і рахунках. Зокрема, згідно з листом Тростянецької селищної ради від 22.12.2020 року №212 районна рада повідомила ФОП Мазур Т.І., що згідно з договором оренди цілісного майнового комплексу Комунального підприємства «Тростянецька комунальна аптека» необхідно сплатити орендну плату за грудень 2020 року в розмірі 11175,77 грн.; ФОП Мазур Т.І. 28.12.2020 року сплатила Тростянецькій районній раді 11175,77 грн. з призначенням платежу «оренда плата за грудень 2020 р. згідно договором», що підтверджується платіжним дорученням №317. З вищезазначених платіжних доручень вбачається, що орендар ФОП Мазур Т.І. сплачувала на рахунок попереднього орендодавця Тростянецької районної ради орендну плату в розмірі за кожний місяць із коригуванням місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Такі платежі відповідають п.13 Методики та нормам ч.3 ст.762 ЦК України.
Суд апеляційної інстанції у справі №902/416/23 дійшов висновку, що доводи відповідача про те, що умови п.3.3. договору передбачають, що кожного наступного місяця оренди підлягає індексації саме розмір орендної плати передбачений п.3.2 договору оренди, тобто 4166,70 грн. не узгоджуються із засадами добросовісності та розумності поведінки у господарюванні, оскільки протягом більше ніж 10 років відповідачка сплачувала орендну плату шляхом коригування місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Умови п.3.3. договору щодо порядку визначення орендного платежу відповідають нормам ч.3 ст.762 ЦК України, ч.2 ст.19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та п.13 Методики розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року, де визначено, що розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції у даній справі №902/1290/25 колегія суддів звертає увагу, що підставами звернення до суду стала сплата без врахування індексу інфляції орендної плати ФОП Мазур Т.І. Тростянецькій селищній раді за договором оренди від 01.04.2010 року цілісного майнового комплексу комунального підприємства «Тростянецька» комунальна аптека» за період з 01.01.2023 року по 31.08.2025 року.
Таким чином у справі №902/416/23 та у даній справі №902/1290/25 розглядається дотримання відповідачем ФОП Мазур Т.І. умов пункту 3.3. Договору щодо оплати оренди майна з урахуванням індексу інфляції. Відмінними є лише періоди заявленого стягнення.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для переоцінки висновків суду першої інстанції щодо врахування, як постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.07.2025 року у справі №902/416/23, так і застосування п.13 Методики розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна, яка затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року.
Крім того, безпідставними є посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував заяви відповідача про залік зустрічних вимог в розмірі 400993,31 грн, яка є чинним одностороннім правочином. 
За приписами статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
При цьому, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами (правові висновки, наведені в постановах Верховного Суду від 05.11.2019 року у справі №914/2326/18, від 22.01.2021 року у справі №910/11116/19, від 01.06.2022 року у справі №910/21566/17, від 24.04.2024 року у справі №922/3850/23, від 16.01.2025 року у справі №910/1911/24, від 22.01.2025 року у справі №914/1260/24, від 24.04.2025 року у справі №922/1782/24, від 01.05.2025 року у справі №922/2020/24 та ін.).
Таким чином, із системного аналізу наведених вище положень законодавства вбачається, що вчинення одностороннього правочину в порядку статті 601 ЦК України вимагає наявності двох зобов`язань, існування яких має бути підтверджено належним чином для здійснення відповідного зарахування, а вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам:
- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);
- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей. При цьому, правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);
- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.
- безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань.
Натомість, твердження відповідача про наявність переплати орендної плати внаслідок неправильного розрахунку позивачем розміру щомісячної орендної плати, внаслідок чого за відповідачем рахується переплата орендної плати, розмір якої складає 402714,16 грн не підтверджено належними та допустимими доказами, не доведено існування зустрічності, однорідності, безспірності вимог.
Крім того, Північно-західним апеляційним господарським судом встановлено у справі №902/416/23, що безпідставними є доводи відповідачки в апеляційній скарзі про те, що у період з 2010 по 2021 рік відповідачка переплатила на користь попереднього орендодавця оренду плату, яка підлягає зарахуванню як виконання зобов`язань за договором.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції з яким погоджується колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про безпідставність здійснення відповідачем заліку 400993,31 грн в рахунок платежів за Договором оренди від 01.10.2010 року згідно заяви від 29.10.2025 року (а.с.105 т.1).
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Перевіривши розрахунок Тростянецької селищної ради заборгованості із оплати орендної плати за період з 01.01.2023 року по 31.08.2025 року колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем вірно нараховано до стягнення 435350,79 грн орендної плати в зв`язку з чим позов у цій частині правомірно задоволено.
Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. 2. У разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.
Відповідно до ч.ч1,2 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. 
Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч.1 ст.549 ЦК України).
За приписами частин 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
В пункті 3.6. Договору оренди сторони визначили, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету, відповідно до чинного законодавства України, з урахуванням пені, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації за кожний день прострочення, включаючи день оплати.
Позивач заявив вимогу про стягнення пені за прострочення сплати орендної плати за період з 01.08.2024 року по 31.08.2025 року.
Відповідно до частини шостої статті 232 ГК України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Згідно пункту 3.4. Договору оренди орендна плата вноситься Орендарем щомісячно до районного бюджету до 10 числа наступного місяця за звітним.
Перевіривши розрахунок суду першої інстанції, колегія суддів погоджується із тим, що за порушення зобов`язання відповідача щодо сплати орендної плати позивачем правомірно заявлено до стягнення пеню в розмірі 26830,85 грн, яка підлягає задоволенню. В решті вимог щодо стягнення пені правомірно відмовлено.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивач заявив вимогу про стягнення трьох процентів річних за прострочення сплати орендної плати за період з 01.01.2023 року по 31.08.2025 року. Перевіривши розрахунок суду першої інстанції, колегія суддів погоджується із висновком про часткове стягнення 3% річних в розмірі 16807,36 грн.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає що судом першої інстанції правомірно частково задоволено позов.
Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті апеляційним судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду апеляційної інстанції.
При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10.05.2011 року, пункт 58).
Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).
Отже, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.277, 278 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст.34, 86, 232, 233, 240, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Мазур Таїсії Іванівни на рішення Господарського суду Вінницької області від 27.04.2026 року у справі №902/1290/25 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
2. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.
3. Матеріали справи №902/1290/25 повернути до Господарського суду Вінницької області.

Повна постанова складена "17" липня 2026 р.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А. 

Суддя   Кульчій І.М. 

Суддя   Хабарова М.В.