ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

27 липня 2026 року | м. Ужгород | № 260/6849/25

Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Микуляк П.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України), яким просить суд:
- скасувати як протиправне рішення начальника відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 від 29.07.2025 р. про відмову у перетинанні позивачем ОСОБА_1 державного кордону України;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) надати дозвіл ОСОБА_1 щодо перетинання державного кордону України під час супроводу його дружини - інваліда ІІ групи ОСОБА_3 ;
- стягнути із військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання вказаного адміністративного позову, в сумі 2422,40 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29.07.2025 р. прибув у пункт міжнародного пропуску для автомобільного сполучення «Ужгород» з метою його перетину та виїзду з України, в якості супроводжуючої особи своєї дружини ОСОБА_3 , яка є особою з інвалідністю II групи. 
Однак, начальником відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) НОМЕР_2 прикордонного загону ДПСУ було прийнято рішення про відмову в перетинанні ОСОБА_4 державного кордону України. 
Позивач вважає, що прийняте рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є протиправним, таким, що порушують права позивача, а отже підлягає скасуванню.
Представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву відповідно до якого представник відповідача проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, як безпідставних.
Заперечуючи проти позову вказує на те, що службові особи НОМЕР_2 прикордонного загону діяли в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).
Крім того, представник наголошує, що в оскаржуваному рішенні чітко зазначено причини відмову позивачу, а саме зазначено: «…громадянину ОСОБА_1 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України, з відсутністю питань на право перетинання державного кордону згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Правил перетинання державного кордону громадянами України» затверджених постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 року, так як громадянка яку супроводжує ОСОБА_1 раніше слідувала у супроводі особи призовного віку який не повернувся на територію України».
Беручи до уваги на ведене, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову.
Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України.
Позивач перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується військово-обліковим документом, сформованим в Резерв+.
Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 17.01.2025 р., виданого Золотоніським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), позивач, ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 уклали шлюб, про що 17.01.2025 р. складено відповідний актовий запис № 18.
Згідно копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_5 та довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 436077, дружина позивача ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи, загальне захворювання.
29 липня 2025 року позивач прибув до Міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Ужгород» з метою здійснення перетину державного кордону України як особа, що здійснює супровід своєї дружини ОСОБА_3 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, на підставі абз. 3 п. 2-1 Правил № 57. 
Під час здійснення прикордонного контролю позивачем були надано наступні документи: закордонний паспорт позивача, тимчасове посвідчення військовозобов`язаного з відміткою ІНФОРМАЦІЯ_2 про взяття на військовий облік від 22.05.1995 р., витяг, сформований у «Резерв+» із зазначенням відомостей про відстрочку від призову на військову службу, довідку ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23.06.2025 р. № 1854/в про відстрочку від призову, свідоцтво про укладений шлюб із ОСОБА_3 від 17.01.2025 р. № 255274, довідку до акту огляду МСЕК від 19.07.2024 р. № 436077 про інвалідність ІІ групи ОСОБА_3 , пенсійне посвідчення ОСОБА_3 як інваліда ІІ групи від 15.08.2024 р. № 404072, а також документи про мету поїздки ОСОБА_3 за кордон (відвідування сина ОСОБА_5 в м. Нітра Республіки Словаччина). 
Рішенням начальника відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) ОСОБА_6 від 29.07.2025 р. позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону України. В причинах винесення такого рішення зазначено: громадянину ОСОБА_7 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України, з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону згідно статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Правил перетинання державного кордону громадянами України» затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 р., так як громадянка, яку супроводжує вищезазначений громадянин, раніше слідувала у супроводі особи призовного віку (сина ОСОБА_8 10.09.1991 р.), яка не повернулася на територію України».
Вважаючи прийняте відповідачем рішення від 29.07.2025 р. протиправним, та таким, що порушує його право на вільне пересування, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду. 
Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.
Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
З викладеного слідує, що право особи на пересування та право вільно залишати територію України, передбачене статтею 33 Конституції України може бути обмежено в умовах воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
На час виникнення спірних правовідносин та на момент розгляду цієї адміністративної справи у суді строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Крім цього, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Пунктом 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Згідно із ст. 1 Закону України від 12.05.2015 р. № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.8 Закону № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Згідно із п. 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 р. № 1455, перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Поряд з цим, правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України від 05.11.2009 р. № 1710-VI «Про прикордонний контроль».
Згідно з частинами 1, 2 статті 2 Закону №1710 прикордонний контроль державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 6 Закону № 1710 пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.
Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем (ч.4 ст.6 Закону № 1710).
Частиною 1 статті 14 Закону № 1710 передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Статтею 3 Закону України від 21.01.1994 р. № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» визначено, що перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.
Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), які визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.
Пунктом 2 Правил перетинання державного кордону передбачено, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність.
У свою чергу, згідно пункту 26 Правил перетинання державного кордону у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Пунктом 1-2 Правил перетинання державного кордону визначено, що для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень. Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.
З наведених законодавчих норм випливає, що особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, мають право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану. Однак, згідно з пункту 2-6 Правил перетинання державного кордону таке право не поширюється на осіб, визначених в абзацах 2-8 частини 3 статті 23 Закону України № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Водночас, суд наголошує, що абз. 3 п. 2-1Правил перетинання державного кордону визначено право виїзду за межі України в умовах воєнного стану також особами, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність.
Однак, таке право обумовлено наявністю сукупності наступних підстав:
- наявністю документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність;
- наявністю документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд
Суд зазначає, що позивачем при проходженні паспортного контролю працівникам прикордонної служби надано наступні документи: закордонний паспорт позивача, тимчасове посвідчення військовозобов`язаного з відміткою ІНФОРМАЦІЯ_2 про взяття на військовий облік від 22.05.1995 р., витяг, сформований у «Резерв+» із зазначенням відомостей про відстрочку від призову на військову службу, довідку ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23.06.2025 р. № 1854/в про відстрочку від призову, свідоцтво про укладений шлюб із ОСОБА_3 від 17.01.2025 р. № 255274, довідку до акту огляду МСЕК від 19.07.2024 р. № 436077 про інвалідність ІІ групи ОСОБА_3 , пенсійне посвідчення ОСОБА_3 як інваліда ІІ групи від 15.08.2024 р. № 404072, а також документи про мету поїздки ОСОБА_3 за кордон (відвідування сина ОСОБА_5 в м. Нітра Республіки Словаччина). Копії вказаних документів наявні в матеріалах справи.
Однак, за результатом проходження паспортного контролю рішенням начальника відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) ОСОБА_6 від 29.07.2025 р. позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону України.
Факт надання позивачем вказаних документів під час спроби перетину державного кордону України відповідачем не заперечується. Також відповідач не ставив під сумнів їх повноту, достовірність та належне оформлення.
Більше того, в оскаржуваному рішенні не зазначено які документи позивач повинен був надати і не надав для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон.
Подібне правозастосування наведено Верховним Судом у його постановах від 12.11.2024 р. у справі № 380/11916/22 та від 20.12.2024 р. у справі № 160/14683/22.
Суд зазначає, що статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. № 3543-ХІІ (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено підстави для звільнення від призову на військову службу під час мобілізації.
Так, згідно статті 23 Закону № 3543-XII призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також: жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років.
Наведене дає підстави для висновку про те, що позивач, у відповідності до статті 23 Закону № 3543-XII, не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, оскільки дружина позивача інвалід ІІ другої групи.
У рішенні від 29.07.2025 р. причиною відмови позивачу у перетинанні державного кордону України є те, що громадянка, дружина ОСОБА_1 , яку супроводжував позивач, раніше слідувала у супроводі особи призивного віку, яка не повернулась на територію України.
Аналіз вищевказаних положень Правил перетинання державного кордону свідчить про те, що дійсно обов`язковою умовою для перетину особою державного кордону у таких випадках є супроводження дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю, за наявності відповідних документів, що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність.
Наявність у відповідача інформації про те, що громадянка ОСОБА_3 користуючись, тим, що вона є особою з інвалідністю ІІ групи та її супроводжував інший громадянин, який не повернувся, не може слугувати підставою для відмови ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону за наявності на те підстав, які визначені абзацом 3 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону.
У даному разі відповідальність за це має нести особа, яка відповідно до положень пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону, зобов`язана була повернутися в Україну не пізніше повернення на територію України ОСОБА_3 .
За таких обставин, суд вважає, що у позивача 29 липня 2025 року було наявне право на перетин державного кордону згідно умов, що визначені абзацом 3 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону.
Суд звертає увагу, що відповідно до статті 14 Закону України № 1710-VI рішення уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону про відмову громадянину у праві перетину кордону в кожному випадку повинно бути обґрунтованим, із зазначенням конкретних причин відмови.
В оскарженому рішенні не зазначено жодної правової підстави для прийняття відмови у перетинанні державного кордону на виїзд з України позивачем, натомість лише зазначено про недобросовісність іншої особи, яка не повернулась в України.
Натомість, з огляду на встановлені обставини, суд приходить до переконання, що прибувши 29.07.2025 р. до Міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Ужгород», позивач мав право на перетин державного кордону України як особа, яка згідно пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону здійснює безпосередній супровід дружини з інвалідністю ІІ групи і супроводжує таку дружину для виїзду за межі України.
Відтак, надавши оцінку на предмет законності оскаржуваного рішення, оцінивши його через призму верховенства права та критеріїв законності рішення суб`єкта владних повноважень, які наведені в частині 2 статті 2 КАС України, суд вважає, що оскаржуване рішення прийнято з без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття даного рішення, а відтак наявні підстави для його визнання його протиправним та скасування.
У відповідності до вимог ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що рішення начальника відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 від 29.07.2025 р. про відмову у перетинанні позивачем ОСОБА_1 державного кордону України прийняте не на підставі, не у межах та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо позовних вимог про зобов`язання НОМЕР_6 прикордонного загону Державної прикордонної служби України надати дозвіл ОСОБА_1 щодо перетинання державного кордону України під час супроводу його дружини - інваліда ІІ групи ОСОБА_3 суд зазначає наступне.
Згідно з частиною 1 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Згідно з приписами частини 3 статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Суд зауважує, що здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення є однією із основних функцій Державної прикордонної служби України. Повноваження відповідача у спірних правовідносинах є дискреційними.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи N R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.08.1980 р. на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
У свою чергу відповідно до частини 4 статті 6 Закону України «Про прикордонний контроль» прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.
Аналіз вищенаведеної норми дає підстави для висновку, що перетин громадянами України державного кордону здійснюється виключно у разі проходження ними, зокрема, прикордонного контролю, який полягає у пред`явленні особами, які перетинають кордон паспортних та інших документів, їх перевірку уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України.
Разом із цим варто зазначити, що прийняття рішення про надання чи відмову в наданні дозволу на перетин кордону України приймається працівниками прикордонного контролю в кожному конкретному випадку за наслідками вивчення наданих особою до перевірки документів з урахуванням чинних на момент прийняття такого рішення правил перетину кордону.
Суд зауважує, що оскаржуване рішення від 29.07.2025 р. є актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію, а всі подальші перетинання позивачем державного кордону України можливі за умови пред`явлення позивачем документів, які надають право на виїзд з України та за наявності на це законних підстав.
При цьому, нові правовідносини стосовно виїзду позивача за межі України ще не виникли.
Відтак, суд не вбачає правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог зобов`язального характеру.
Відповідно до ч. 3ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Таким чином, сума судового збору сплачена позивачем при поданні позовної заяви підлягає частковому стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі наведеного та керуючись ст. 5, 19, 77, 78, 139, 243, 246, 262 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення начальника відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) капітана ОСОБА_9 від 29 липня 2025 року про відмову у перетинанні ОСОБА_1 державного кордону України. 

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) (код ЄДРПОУ - НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_8 ) сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 КАС України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя | П.П.Микуляк