ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1920/26 Справа № 199/5538/26 | | Суддя у 1-й інстанції - ВОРОБЙОВ В. Л. Суддя у 2-й інстанції - Свіягіна  І. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 серпня 2026 року м. Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Свіягіна І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника адвоката Божини Я.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 18 травня 2026 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військовослужбовця, відомості про РНОКПП якого відсутні, місцем проживання якого у протоколі про адміністративне правопорушення працівником поліції зазначено адресу: АДРЕСА_1 ,
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень (тридцять чотири тисячі гривень), із позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів на строк три роки, без оплатного вилучення транспортного засобу, стягнуто судовий збір,
в с т а н о в и л а :
постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 18 травня 2026 року встановлено, що з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 642984 від 17 квітня 2026 року вбачається, що «17 квітня 2026 року приблизно об 11 годині 05 хвилин за адресою: Донецька область, біля с. Копані, АШ Т0515, ОСОБА_1 , повторно протягом року, керував транспортним засобом “Volkswagen Transporter”, державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя та очей, тремтіння пальців рук. Водій ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку та в закладі охорони здоров`я, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 130 КУпАП».
На зазначену постанову захисник адвокат Божина Я.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що справу розглянуто за відсутності ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем і не може вільно розпоряджатися своїм часом, оскільки перебуває під командуванням свого командира, а під час війни пріоритетним є захист країни. Тому вважає, що саме військовослужбовцям потрібно надавати більше часу для організації та підготовки до розгляду справи. Крім того, 13 травня 2026 року було подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи з метою підготовки до її розгляду.
Вказує, що ОСОБА_1 не було вручено копію протоколу про адміністративне правопорушення. Тому ОСОБА_1 не мав ані відомостей, ані часу, щоб зрозуміти, де й коли розглядатиметься справа. Лише після отримання судової повістки він звернувся по правничу допомогу, однак не зміг реалізувати своє право на участь у справі, оскільки суд не отримав зазначеної заяви від 13 травня 2026 року.
Зауважує, що під час керування автомобілем ОСОБА_1 перебував у нормальному стані та не вживав жодних алкогольних напоїв ані в день поїздки, ані раніше. Також зазначає, що ОСОБА_1 не отримав направлення на медичний огляд, а працівники поліції взагалі не вручили йому жодних матеріалів справи.
ОСОБА_1 та його захисник адвокат Божина Я.В. у судове засідання апеляційної інстанції не прибули, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце апеляційного розгляду справи.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 294 КУпАП апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів із дня надходження справи до суду.
Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, які зумовлюють затягування судового процесу, та вживати передбачених процесуальним законом заходів для скорочення тривалості судового провадження (п. 35 рішення ЄСПЛ від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії»).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається насамперед на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи, зокрема її складності, поведінки сторін та предмета спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перешкодам для її розгляду є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (§ 66–69 рішення Європейського суду з прав людини від 8 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Частиною 6 ст. 294 КУпАП встановлено, що неявка у судове засідання особи, яка подала скаргу, та інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, керуючись ст. 268 КУпАП, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути цю справу за відсутності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Божини Я.В. на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи.
Вивчивши, перевіривши та оцінивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, обміркувавши наведені в апеляційній скарзі доводи захисту, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Щодо доводів захисника про порушення права ОСОБА_1 на захист у зв`язку з проведенням судового засідання за його відсутності апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 направлено повістку із зазначенням місця, дня та часу судового розгляду. Більше того, як зазначає захисник адвокат Божина Я.В., 13 травня 2026 року вона звернулася до суду із заявою в інтересах ОСОБА_1 , в якій просила відкласти судове засідання та надати час для ознайомлення з матеріалами справи. Отже, сторона захисту, безсумнівно, була обізнана про дату та час розгляду справи. Водночас зазначеної заяви матеріали справи не містять, відсутня вона й у підсистемі «Електронний суд», що вказує на обізнаність сторони захисту про здійснення судового розгляду та, своєю чергою, на обґрунтованість розгляду справи за відсутності особи, оскільки ОСОБА_1 був належним чином повідомлений, а будь-яких клопотань до суду першої інстанції не надходило.
З огляду на викладене посилання на порушення права ОСОБА_1 на захист у цій частині є формальними.
За змістом ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.
Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винуватість особи в його вчиненні та інші обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення.
Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясовувати: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Також під час розгляду справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст. 247, 280 КУпАП, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст. 283, 284 цього Кодексу. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилалася особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, чи висловлених нею доводів.
Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах та в порядку, встановлених законом. Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з приписами ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV практика ЄСПЛ є джерелом права в Україні.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та правових позицій, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» (заява № 22150/02, параграф 2), у якому відображено принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від характеру рішення та мають оцінюватися з огляду на обставини кожної справи. Право може вважатися ефективним лише тоді, коли зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.
Частиною 2 ст. 283 КУпАП передбачено, що постанова у справі про адміністративне правопорушення повинна містити, зокрема, опис обставин, установлених під час розгляду справи.
Виходячи із цього, суд під час ухвалення рішення зобов`язаний викласти у постанові за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення обставини вчинення такого правопорушення, які суд визнав доведеними або які не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Однак, як установлено судом апеляційної інстанції, суддею Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра не встановлено обставин справи, а в оскаржуваному рішенні лише наведено посилання на протокол про адміністративне правопорушення. У мотивувальній частині судом першої інстанції фактично не встановлено обставин справи та не досліджено факт учинення адміністративного правопорушення. Взагалі не зазначено обставин, безпосередньо встановлених судом, а лише викладено відомості, наведені у протоколі.
Особливістю правозастосовної діяльності у судочинстві є те, що збирання та попереднє встановлення фактів здійснюються одними особами, а прийняття рішення по суті – іншими. Незалежно від того, чи має така попередня діяльність офіційний характер, орган правозастосування, перш ніж прийняти правове рішення, зобов`язаний оцінити її результати та переконатися в тому, що фактична ситуація, передбачена гіпотезою відповідної правової норми, наявна. Суд, який здійснює судовий розгляд, не вправі обмежитися наданими фактами без їхньої власної оцінки.
З огляду на зазначене такі істотні порушення тягнуть за собою скасування судового рішення та ухвалення нової постанови судом апеляційної інстанції.
Переглядаючи справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , апеляційний суд установив, що 17 квітня 2026 року приблизно об 11 годині 05 хвилин за адресою: Донецька область, біля с. Копані, АШ Т0515, ОСОБА_1 , повторно протягом року, керував транспортним засобом «Volkswagen Transporter», державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різким запахом алкоголю з порожнини рота, почервонінням обличчя та очей, тремтінням пальців рук. ОСОБА_1 відмовився від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП.
ОСОБА_1 інкримінується адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП, за керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та відмову від проходження відповідного огляду, вчинені повторно протягом року.
Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно з ч. 2 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених ч. 1 цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їхню увагу та швидкість реакції; передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів; а так само за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Отже, доказуванню в цьому випадку підлягають факт керування транспортним засобом, наявність ознак сп`яніння, факт відмови від проходження огляду на стан сп`яніння на вимогу поліцейського та повторність учинення правопорушення протягом року.
Факт учинення адміністративного правопорушення та винуватість ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджуються:
- протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 642984 від 17 квітня 2026 року; 
- актом огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів; 
- направленням ОСОБА_1 на медичний огляд з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, відповідно до якого останній відмовився від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння; 
- постановою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 11 грудня 2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та піддано адміністративному стягненню; 
- відеозаписом із бодікамер поліцейських, долученим до протоколу, яким підтверджується, що ОСОБА_1 перебував за кермом автомобіля та не заперечував, що керував транспортним засобом «Volkswagen Transporter», державний номерний знак НОМЕР_1 . Під час спілкування ОСОБА_1 повідомлено про його попереднє притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП, унаслідок чого інспектор поліції зазначив, що стосовно ОСОБА_1 буде винесено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП. Надалі інспектор поліції наголосив, що у ОСОБА_1 наявні ознаки алкогольного сп`яніння, та запропонував йому пройти відповідний огляд, від чого водій відмовився, не заперечуючи, що в нього виявлено ознаки сп`яніння. Поліцейський роз`яснив, що за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння передбачена адміністративна відповідальність і буде складено протокол про адміністративне правопорушення, на що ОСОБА_1 зазначив, що розуміє вказані наслідки. Водія було відсторонено від керування транспортним засобом. 
Апеляційний суд вважає відеозапис поліцейських належним і допустимим доказом, який беззаперечно підтверджує події, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення. На наданому відеозаписі логічно та послідовно зафіксовано весь перебіг подій, пов`язаних з адміністративним правопорушенням, а тому підстав для сумнівів у його достовірності в апеляційного суду не виникає.
Досліджені матеріали справи є належними та допустимими доказами, якими беззаперечно підтверджено наявність обов`язкових ознак інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, зокрема факт керування транспортним засобом, що не оспорюється стороною захисту, наявність у водія ознак сп`яніння, відмову від проходження огляду на вимогу поліцейського та повторність учинення правопорушення протягом року.
Твердження апеляційної скарги про невідповідність зазначених поліцейським ознак сп`яніння є хибними, оскільки встановлення таких ознак є суб`єктивним судженням поліцейського, який за своїм внутрішнім переконанням під час спілкування з водієм може виявити ознаки сп`яніння, що є підставою для висунення вимоги про проходження відповідного огляду. Для встановлення таких ознак окремого огляду не передбачено. Виявлення та повідомлення водієві ознак сп`яніння не є твердженням про перебування водія у стані сп`яніння, а вказує на необхідність проходження огляду для спростування або підтвердження перебування у такому стані.
Отже, оспорювання наявності ознак сп`яніння, про які повідомив поліцейський, можливе шляхом проходження відповідного огляду, від якого ОСОБА_1 беззаперечно відмовився.
Твердження захисника про те, що ОСОБА_1 не вручили направлення на проведення огляду, на думку апеляційного суду, не впливає на доведеність його вини та має формальний характер. Із поведінки водія вбачається, що він не мав бажання проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння, а його рішення було виваженим і однозначним. Будь-яких ознак спонукання або тиску з боку працівників поліції апеляційним судом не встановлено. Тому вручення ОСОБА_1 направлення не могло вплинути на його волевиявлення або змінити його. Крім того, огляд у закладі охорони здоров`я та складення висновку за результатами огляду проводяться у присутності поліцейського, який доставляє водія до відповідного закладу. Отже, невручення бланка направлення у цьому випадку не свідчить про порушення порядку проведення огляду та не спростовує факту незгоди ОСОБА_1 пройти відповідний огляд.
Під час апеляційного перегляду, з урахуванням доводів апеляційної скарги, не встановлено порушень порядку проведення огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння відповідно до ст. 266 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, від 11 листопада 2015 року.
Апеляційний суд також враховує, що у рішенні від 29 червня 2007 року у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O’Halloran and Francis v. the United Kingdom, заяви № 15809/02 та № 25624/02) ЄСПЛ наголосив, що особи, які володіють автомобілями або керують ними, підпадають під дію спеціальних правил, оскільки використання транспортних засобів потенційно може завдати серйозної шкоди. Реалізуючи право володіти автомобілем і керувати ним, такі особи погоджуються нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
У процесі доказування винуватості слід керуватися принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульовано в п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» з посиланням на первинне визначення цього принципу в п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avєar v. Turkey). Стандарт доведення винуватості «поза розумним сумнівом» означає, що за результатами доказування винуватості особи не повинно залишатися жодного розумного сумніву, тоді як наявність такого сумніву є підставою для її виправдання.
Отже, сукупністю доказів поза розумним сумнівом установлено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння та повторно протягом року відмовився від проходження відповідного огляду на стан сп`яніння, що становить обов`язкові ознаки інкримінованого йому адміністративного правопорушення.
Переконливих доводів, які вказували б на істотні порушення, що могли вплинути на правильність та обґрунтованість постановленого у справі судового рішення, були б безумовними підставами для його скасування або спростовували б висновки суду про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, апеляційний суд не вбачає.
Під час визначення виду та розміру адміністративного стягнення апеляційний суд відповідно до вимог ст. 33 КУпАП враховує всі обставини справи, характер учиненого правопорушення, особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, ступінь її вини та майновий стан.
У рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що під час оцінки доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків або схожих неспростовних презумпцій факту.
Відповідно до ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності та застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, у дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самою цією особою, так і іншими особами.
ОСОБА_1 , який притягається до адміністративної відповідальності, вчинив правопорушення, що характеризується підвищеною суспільною небезпечністю та належить до найнебезпечніших правопорушень на транспорті.
Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого правопорушення, особу ОСОБА_1 та ступінь його вини, вважаю за необхідне й достатнє застосувати до нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень (тридцять чотири тисячі гривень), із позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів на строк три роки, без оплатного вилучення транспортного засобу. Зазначені вид і розмір стягнення є безальтернативними. Таке стягнення буде справедливим, необхідним та достатнім для виховання ОСОБА_1 і запобігання вчиненню ним нових правопорушень.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу захисника адвоката Божини Я.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, задовольнити частково.
Постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 18 травня 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, скасувати.
ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, та піддати адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень (тридцять чотири тисячі гривень), із позбавленням права керування транспортним засобом на строк три роки, без оплатного вилучення транспортного засобу.
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського 
апеляційного суду Ірина СВІЯГІНА