Справа №: 333/5002/25
Провадження № 2/333/261/26 
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2026 року       м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді:      Наумової І.Й.,
за участю секретаря судового засідання:   Кунець В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Хаджибейська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, -
В С Т А Н О В И В:
10.06.2025 р. позивач в особі представника адвоката – Ільїчова С.В. звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з даним позовом, який обґрунтовується наступним.
Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16.01.2018 року розірвано. Від даного шлюбу позивач та відповідач мають неповнолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після розірвання шлюбу їх спільний син ОСОБА_3 залишився проживати із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та знаходився на повному утриманні позивача.
У зв`язку з повномаштабним вторненням росії на територію України позивач з сином в вересні 2022 року вимушені були покинути місце свого постійного проживання та переїхати до м. Одеси, а мати дитини - ОСОБА_2 залишилась проживати на тимчасово окупованій території в м.Мелітополь та як відомо позивачу наміру виїжджати не має. Позивач та його неповнолітній син зареєстровані як внутрішньо переміщені особи за адресою: АДРЕСА_2 . 
ОСОБА_1 і надалі продовжує самостійно утримувати і виховувати сина ОСОБА_3 і як батько створив всі належні умови для проживання сина, здійснює опіку над дитиною, дбає про його здоров`я, фізичний та духовний розвиток, самостійно несе витрати на придбання для дитини одягу, продуктів харчування, а також всі витрати на проживання дитини. 
Як зазначалось вище, мати дитини ОСОБА_2 залишилась проживати на тимчасово окупованій території в м.Мелітополь за місцем своєї реєстрації, відповідач байдужа до життя свого сина, участі у його вихованні не приймає, матеріальної допомоги не надає, життям дитини не цікавиться. 
Дитина проживає виключно з позивачем та знаходиться на повному його утриманні та вихованні, позивач самостійно опікується інтересами та потребами дитини.
Визнання факту самостійного виховання та утримання дитини батьком необхідно позивачу для захисту прав та інтересів дитини без згоди матері, а також своїх прав та інтересів, як батька і надасть можливість позивачу одноосібно звертатись до Державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини. Також встановлення даного факту дозволить позивачу здійснити поїздку за межі України з метою відпочинку та оздоровлення дитини, підбору навчального закладу для майбутнього навчання сина за кордоном, а також для реалізації права позивача на отримання відстрочки від мобілізації на підставі п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
На підставі вищевказаного позивач просить суд встановити, факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 самостійно виховує та утримує свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.07.2025 р. відкрито провадження по справі, її розгляд призначено у порядку загального позовного провадження, сторонам та третій особі встановлений строк для надання заяв по суті справи. Також зобов`язано позивача ОСОБА_1 направити копію поданого ним позову та додатків до них на адресу проживання відповідачки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , та надати суду в строк до 11.08.2025 р. підтвердження направлення відповідачці позову та додатків до нього.
Протокольною ухвалою суду від 19.01.2026 р. закінчене підготовче провадження та призначений розгляд справи по суті.
Ухвалою суду від 13.05.2026 р. до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги, - ОСОБА_3 , який ІНФОРМАЦІЯ_4 досяг повноліття.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені. Від представника позивача надійшла заяв з проханням розглянути справу за їх відсутності.
Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце слухання, з урахуванням положень п. 4 ч.8 ст. 128 ЦПК України, повідомлена. Відзиву на позов, заяв про відкладення слухання справи чи розгляд справи за її відсутності не заявляла.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст. ст. 223, 280, 281 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень щодо заочного розгляду справу, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, про що 08.07.2026 р. постановив відповідну протокольну ухвалу.
Представники третіх осіб: орган опіки та піклування - Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_5 , Міністерства оборони України, в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені шляхом отримання судових повісток до особистого електронного кабінету в системі «Електронний суд».
Представник третьої особи Міністерства оборони України в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений шляхом отримання судових повісток до особистого електронного кабінету в системі «Електронний суд». Надав письмові пояснення в яких просив розглянути справу за його відсутності та зазначив, що сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного
виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Третя особа –  ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився. Про час, дату та місце слухання справи повідомлявся.
Дослідивши матеріали справи та інші докази у справі, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.
Судом встановлені наступні обставини та правовідносини.
Сторони по справі з 24.09.2005 р. по 16.02.2018 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16.01.2018 р., яке набрало законної сили 16.02.2018 р., що підтверджується сканкопіями вказаного судового рішення та свідоцтва про шлюб.
Відповідно до сканкопії свідоцтва про народження НОМЕР_2 , сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_6 ,
Відповідно до обставин викладених в зазначеному вище рішенні суду, після припинення шлюбних відносин за домовленістю сторін їх син ОСОБА_4 залишився мешкати з матір`ю – відповідачкою у справі.
Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 24.09.2022 р., позивач та його син ОСОБА_3 з 24.09.2022 р. перебувають на обліку як внутрішньо переміщені особи за адресою: АДРЕСА_2 .
ОСОБА_5 – відповідачка у справі зареєстрована як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_3 , з 11.09.2022 р., що підтверджується витягом з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери.
Таким чином посилання позивача, що відповідачка залишилась на тимчасово окупованій рф території України, спростовується вищевказаною інформацією, з якої вбачається, що сторони у справі та їх син були зареєстровані як внутрішньо переміщені особи у вересні 2022 р. 
В судове засідання викликані судом сторони у справі та їх син, залучений до участі у справі в якості третьої особи не з`явилися, внаслідок чого суд був позбавлений можливості заслухати їх особисті пояснення з приводу сімейної ситуації щодо виховання, утримання сторонами у справі їх сина ОСОБА_4 .
Також будь-які пояснення з приводу ситуації в сім`ї ОСОБА_6 не надходили від органу опіки та піклування - Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради.
Відповідно до довідки, виданої військовою частиною НОМЕР_3 04.09.2025 р., позивач ОСОБА_1 з 26.08.2025 р. мобілізований та проходить службу в даній військовій частині.
Після надання суду представником позивача 06.01.2026 р. довідки про проходження позивачем військової служби, ні позивачем, ні його представником не заявлялися суду клопотання про зупинення провадження у справі, при цьому від представника позивача 17.03.2026 р., 13.05.2026 р., 08.07.2026 р. надходили заяви про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, на задоволенні позовних вимог наполягають.
Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Статтею 5 Сімейного кодексу України встановлено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
Відповідно до ч. 1-2, 6-10 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. 
У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
За нормою статті 141 цього Кодексу мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ст. 153, ч. 1-3 ст. 157 СК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналогічні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 8, 11, 12, 15 ЗУ «Про охорону дитинства».
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст. 159 СК України.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.
Відповідачка батьківських прав відносно свого сина ОСОБА_4 у судовому порядку не позбавлялась. Належно підтверджених відомостей, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, судом не встановлено під час розгляду справи. Дані обставини свідчать про необґрунтованість заявлених позовних вимог, крім того позивач просить встановити факт самостійного виховання ним сина ОСОБА_4 з метою захисту прав та інтересів дитини без згоди матері, а також своїх прав та інтересів, як батька, зокрема отримання права виїзду за межі України задля забезпечення відпочинку та оздоровлення дитини, підбору навчального закладу для майбутнього навчання сина за кордоном, а також для реалізації права позивача на отримання відстрочки від мобілізації на підставі п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», при цьому ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 досяг повноліття, тому наразі встановлення даного факту не має юридичної мети. Встановлення даного факту з формальних підстав не допустиме.
Оцінивши вищевказані докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв`язку з необґрунтованістю.
Керуючись ст. ст. 12,13, 141, 258-259, 263-265, 268, 280-281, 354 ЦПК України, суд - 
В И Р І Ш И В:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1   ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_4 , треті особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Хаджибейська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування (код в ЄДРПОУ 26303175), ІНФОРМАЦІЯ_1 (код в ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), Міністерство оборони України (код в ЄДРПОУ 00034022), про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, – відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на поданні заяви про його поновлення якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Повний текст судового рішення складений 20.07.2026 р.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя:       І. Й. Наумова