ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2026 року
м. Київ
справа № 568/525/15
провадження № 61-7937св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 25 вересня 2025 року у складі судді Троцюк В. О. та постанову Рівненського апеляційного суду від 12 травня 2026 року у складі колегії суддів Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Шимківа С. С., і виходив з такого.
Зміст заявлених позовних вимог
1. У квітні 2015 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
2. Позов обґрунтовано тим, що 29 липня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ROWWGA0000000004, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 41 732,05 долара США. У строк до 29 липня 2018 року відповідач зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.
3. Всупереч умовам кредитного договору відповідач свої зобов`язання не виконує, внаслідок чого станом на 24 березня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 37 288,31 долара США, з яких: 27 747,14 долара США - заборгованість за кредитом; 4 038,06 долара США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1 043,94 долара США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 2 673,31 долара США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, а також штрафи - 10,74 доларів США (фіксована складова) та 1 775,12 долара США (процентна складова).
4. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки.
5. З урахуванням наведених обставин, АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором та судові витрати у справі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
6. Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 25 вересня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
7. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як солідарних боржників, на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № ROWWGА0000000004 від 29 липня 2008 року в розмірі 31 746,24 доларів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 27 747,14 доларів США, заборгованості за процентами в розмірі 3 999,10 доларів США.
8. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
9. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 555,46 грн.
10. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції встановив факт укладення та виконання банком кредитного договору, укладення договору поруки, здійснення позичальником платежів до 20 березня 2014 року та виникнення простроченої заборгованості з 26 березня 2014 року. ОСОБА_1 не надав належних і достатніх доказів повного виконання кредитного зобов`язання або іншого розміру боргу.
11. Відмовляючи у стягненні частини процентів, місцевий суд виходив з того, що надіславши 28 березня 2015 року вимогу про дострокове погашення заборгованості, банк на власний розсуд змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому втратив право нараховувати договірні проценти за кредитом поза межами погодженого сторонами строку кредитування.
12. У стягненні пені суд відмовив, оскільки за пунктом 5.2 кредитного договору у разі видачі кредиту в іноземній валюті сплата пені здійснюється у гривневому еквіваленті, тоді як банк нарахував пеню в доларах США. У стягненні обох складових штрафу відмовлено з мотивів недопустимості подвійної цивільно-правової відповідальності одного виду за одне й те саме порушення. У задоволенні решти вимог, зокрема про стягнення комісії, суд також відмовив.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
13. Постановою Рівненського апеляційного суду від 12 травня 2026 року апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 25 вересня 2025 року - без змін.
14. Рішення місцевого суду в частині відмови у стягненні процентів, нарахованих після спливу строку кредитування, а також комісії, пені та штрафів учасники справи в апеляційному порядку не оскаржували. Відповідно до статті 367 ЦПК України у неоскарженій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядалося.
15. Апеляційний суд погодився з тим, що виписки за рахунком підтверджують здійснення ОСОБА_1 платежів за кредитним договором у період з 29 липня 2008 року до 20 березня 2014 року та виникнення заборгованості з 26 березня 2014 року, а 28 березня 2015 року банк надіслав позичальникові письмову вимогу про дострокове погашення заборгованості у розмірі 13 595,87 доларів США.
16. Суд апеляційної інстанції зазначив, що доказів повного повернення кредиту та сплати процентів відповідачі не надали, а розрахунку банку в частині стягнутої судами суми належними доказами не спростували.
17. Доводи про недійсність кредитного договору та договору іпотеки апеляційний суд відхилив, оскільки рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 22 липня 2025 року у справі № 568/2044/24 у позові ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним відмовлено, а рішенням цього ж суду від 25 жовтня 2024 року у справі № 568/428/24 відмовлено у визнанні недійсним договору іпотеки. Ці рішення набрали законної сили та є чинними.
Узагальнені доводи касаційної скарги
18. 11 червня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 25 вересня 2025 року в частині задоволених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» та постанову Рівненського апеляційного суду від 12 травня 2026 року, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовити в повному обсязі. Також просить вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
19. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 234/169/15-ц (№ 6-1746цс16), у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18, а також не розглянув клопотання про зупинення провадження у справі.
20. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що фактично одержані кредитні кошти та проценти за користування позичальник повернув повністю. На його думку, поданий банком розрахунок не доводить залишку заборгованості, не розкриває черговості зарахування здійснених платежів і містить платежі, які договором або законом не передбачені.
21. Заявник вважає кредитний договір № ROWWGA0000000004 від 29 липня 2008 року недійсним через відсутність письмової та нотаріально посвідченої згоди його дружини ОСОБА_3 , посилаючись на статті 60, 63, 65 СК України та на висновок Верховного Суду у справі № 205/5882/18 про виникнення в обох з подружжя прав та обов`язків за договором, укладеним одним з них в інтересах сім`ї.
22. Зазначає, що під час укладення договору було порушено його права, як споживача, оскільки банк не надав повної переддоговірної інформації про сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку, графік платежів і супутні послуги, не надав паспорта споживчого кредиту, передбаченого статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування», виклав текст договору дрібним шрифтом, включив до договору приховані та несправедливі платежі.
23. У касаційній скарзі наведено доводи про незаконність надання та стягнення кредиту в доларах США з посиланням на зміни до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які набрали чинності 16 жовтня 2011 року, та на частину п`яту статті 3 Закону України «Про споживче кредитування», а також про відсутність у банку індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу.
24. Посилається на зміну типу та найменування банку і вважає, що позивач не підтвердив належним чином правонаступництва щодо прав кредитора за договором, а договір від імені банку підписано неуповноваженою особою, посадове становище якої в договорі не вказано.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
25. Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 568/525/15, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
26. 13 липня 2026 року матеріали цивільної справи № 568/525/15 надійшли до Верховного Суду.
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
27. 27 липня 2026 року АТ КБ «Приватбанк» подало відзив на касаційну скаргу через підсистему «Електронний суд», у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 25 вересня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 12 травня 2026 року - без змін.
28. Зазначає, що дійсність кредитного договору та договору іпотеки вже була предметом окремих судових спорів, у яких у задоволенні відповідних вимог відмовлено, а судові рішення набрали законної сили, тому повторне доведення встановлених ними обставин є недопустимим.
29. Наголошує, що дружина позичальника була обізнана про кредитування, оскільки того ж дня уклала з банком нотаріально посвідчений договір іпотеки на забезпечення виконання саме цього кредитного зобов`язання.
30. Вважає, що ініціювання спорів про недійсність договорів спрямоване на ухилення від виконання кредитного зобов`язання, і посилається на постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) та від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).
Фактичні обставини справи, встановлені судами
31. 29 липня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ROWWGA0000000004, згідно з яким банк надав ОСОБА_1 , а останній отримав кредит у розмірі 41 732,05 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше 29 липня 2018 року.
32. За умовами кредитного договору (розділ 8) ОСОБА_1 зобов`язаний був щомісяця в період сплати надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у розмірі 788,29 долара США для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагородою та комісією.
33. Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору № ROWWGA0000000004 від 29 липня 2008 року позичальник зобов`язується повернути отриманий кредит, сплатити відсотки і винагороду в повному обсязі у строки, встановлені цією угодою і договорами про видачу траншів.
34. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 29 липня 2008 року укладено договір поруки № ROWWGA0000000004. Відповідно до умов укладеного між сторонами договору поруки, ОСОБА_2 поручився у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором та зобов`язався у разі невиконання останнім обов`язків за вказаним кредитним договором відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник. 
35. Однак, як стверджує позивач, у порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання щодо погашення кредиту та відсотків. Унаслідок цього станом на 24 березня 2015 року заборгованість за кредитним договором № ROWWGA0000000004 від 29 липня 2008 року становила 37 288,31 долара США, що відповідно до службового розпорядження НБУ від 24 березня 2015 року складає 868 071,89 грн. 
36. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором позивач 28 березня 2015 року надіслав на адресу відповідачів вимогу про сплату простроченої заборгованості в розмірі 13 595,87 долара США.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
37. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.
38. Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
39. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
40. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
41. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
42. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені судом.
43. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
44. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
45. Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
46. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
47. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
48. Частина перша статті 1048 ЦК України передбачає право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
49. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
50. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором установлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
51. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
52. За статтями 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку; у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткової (субсидіарної) відповідальності. Умовами договору поруки від 29 липня 2008 року прямо передбачено солідарну відповідальність ОСОБА_2 , і в цій частині судові рішення доводами касаційної скарги по суті не оспорюються.
53. Суди встановили, що 29 липня 2008 року ОСОБА_1 уклав з банком кредитний договір № ROWWGA0000000004, одержав кредитні кошти і до 20 березня 2014 року здійснював платежі на виконання цього договору. Така поведінка сторін протягом тривалого часу підтверджує не лише укладення договору, а й фактичне надання кредиту банком та прийняття виконання позичальником.
54. Виписки за рахунком, які дослідили суди, підтверджують припинення належних платежів з боку позичальника і виникнення прострочення з 26 березня 2014 року. Разом з тим 28 березня 2015 року банк надіслав письмову вимогу про дострокове погашення заборгованості.
55. Отже, для відмови у стягненні боргу з мотивів припинення зобов`язання ОСОБА_1 повинен був довести належне виконання, тобто повернення всієї одержаної суми та сплату належних процентів. Такої обставини суди не встановили, а доказів на її підтвердження заявник судам не надав.
56. Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
57. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
58. За частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
59. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).
60. Суди дослідили кредитний договір, договір поруки, виписки за рахунком, розрахунок банку, відомості про платежі позичальника та письмову вимогу від 28 березня 2015 року. На підставі цих доказів вони встановили заборгованість за тілом кредиту у розмірі 27 747,14 доларів США та за процентами у розмірі 3 999,10 доларів США.
61. Із заявлених 37 288,31 долара США визнані обґрунтованими вимоги на суму 31 746,24 долара США; у стягненні частини процентів, комісії, пені та штрафу відмовлено. 
62. Довід про повне погашення кредиту не підтверджено квитанціями, платіжними дорученнями, банківськими виписками, які б могли підтвердити внесення суми, достатньої для припинення зобов`язання. ОСОБА_1 не подав і власного повного розрахунку із зазначенням дати, суми та призначення кожного платежу і залишку після його зарахування.
63. Істотним є й те, що призначену за клопотанням самого відповідача судово-економічну експертизу для перевірки розрахунків не було проведено через несплату ОСОБА_1 її вартості, унаслідок чого 20 квітня 2017 року матеріали справи повернуто до суду без висновку експерта.
64. Частина четверта статті 12 ЦПК України встановлює, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Тому наслідки неподання контррозрахунку та несплати призначеної за клопотанням відповідача експертизи не можуть бути покладені на банк або виправлені судом касаційної інстанції .
65. За частиною першою статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, доки кредитний договір не визнано недійсним у встановленому законом порядку, він породжує погоджені сторонами права та обов`язки.
66. Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
67. Ця норма звільняє від повторного доказування саме обставин. Водночас неможливість повторного вирішення в цій справі питання про дійсність кредитного договору та договору іпотеки зумовлена не лише преюдиційністю встановлених обставин, а й принципом юридичної визначеності та обов`язковістю судових рішень (стаття 18 ЦПК України), який не допускає перегляду по суті остаточно вирішеного між тими самими особами спору в іншому провадженні.
68. Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 22 липня 2025 року у справі № 568/2044/24 ОСОБА_1 відмовлено у позові про визнання недійсним кредитного договору № ROWWGA0000000004. Рішенням цього ж суду від 25 жовтня 2024 року у справі № 568/428/24 відмовлено у визнанні недійсним договору іпотеки. На час апеляційного розгляду обидва рішення набрали законної сили й не були скасовані. Крім того, постановою Верховного Суду від 06 серпня 2026 року у справі № 568/2044/24 касаційну скаргу залишено без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
69. Отже, доводи про недійсність кредитного договору й договору іпотеки, про порушення під час їх укладення та про неналежний спосіб забезпечення не можуть бути підставою для відмови у позові про стягнення коштів. Питання дійсності цих правочинів вирішено чинними судовими рішеннями.
70. У постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18 Верховний Суд зазначив, що норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У цій же постанові сформульовано висновок, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність у законі прямої вказівки на солідарну відповідальність.
71. У цій справі банк не заявляв вимог до ОСОБА_3 як до солідарного боржника на підставі частини четвертої статті 65 СК України. Вимоги пред`явлено до ОСОБА_1 , як сторони кредитного договору, та до ОСОБА_2 як поручителя, тому питання про обсяг можливої відповідальності дружини позичальника до предмета цього спору не входить.
72. Верховний Суд ураховує також, що в день укладення кредитного договору ОСОБА_3 уклала з банком нотаріально посвідчений договір іпотеки на забезпечення виконання саме цього кредитного зобов`язання. Ця обставина не підміняє предмета окремого спору про дійсність кредитного договору, однак спростовує твердження про необізнаність дружини позичальника з фактом кредитування.
73. У постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 234/169/15-ц (провадження № 6-1746цс16) Верховний Суд України виклав висновок, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору.
74. За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої та сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у застосовній редакції до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови у договорах. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
75. Наведений висновок означає обов`язок суду перевіряти конкретну спірну умову споживчого договору на відповідність закону. Він не встановлює автоматичної недійсності всього кредитного договору за будь-якого порушення інформаційного обов`язку кредитодавця і не звільняє позичальника від повернення фактично одержаної суми кредиту та сплати плати за користування нею.
76. У справі, що переглядається, місцевий суд відмовив у стягненні комісії, пені й обох складових штрафу та стягнув лише залишок тіла кредиту і проценти в установленому договором розмірі. Отже, платежі, які заявник називає прихованими або несправедливими, до присудженої суми не включені.
77. Ненадання паспорта споживчого кредиту оцінюється з урахуванням закону, чинного на дату укладення договору. Кредитний договір укладено 29 липня 2008 року, тоді як паспорт споживчого кредиту запроваджено статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII, дія якого поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після набрання ним чинності. За статтею 58 Конституції України та статтею 5 ЦК України закони не мають зворотної дії в часі, тому вказані доводи не впливають на дійсність договору, укладеного у 2008 році.
78. Твердження про дрібний шрифт, неповноту графіка платежів і ненадання переддоговірної інформації стосуються процедури укладення та змісту кредитного договору. Ці обставини фактично були предметом позову ОСОБА_1 про визнання договору недійсним у справі № 568/2044/24, у задоволенні якого відмовлено рішенням суду, що набрало законної сили.
79. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За частинами першою, третьою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, установлених законом.
80. Цивільне законодавство не забороняє визначати грошове зобов`язання в іноземній валюті та, у передбачених законом випадках, присуджувати до стягнення борг у валюті, у якій кредит фактично надано. Суди встановили, що кредит надано у доларах США і договором передбачено його повернення саме у цій валюті.
81. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок, що із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
82. Суди дотрималися наведеного висновку та стягнули заборгованість у доларах США - тіло кредиту та проценти як плату за користування коштами, однак відмовили у стягненні пені, нарахованої в іноземній валюті. 
83. Посилання заявника на заборону надання (одержання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України не враховує того, що таку заборону запроваджено змінами до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», внесеними Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI, які набрали чинності 16 жовтня 2011 року, і в подальшому відтворено у частині п`ятій статті 3 Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII. Спірний кредитний договір укладено 29 липня 2008 року, тобто до набрання чинності цими нормами.
84. Посилання на відсутність індивідуальної ліцензії не містить даних про конкретний дозвіл, який за законодавством, чинним 29 липня 2008 року, мав бути одержаний для укладення кредитного договору, або про факт здійснення банком операції без належної банківської ліцензії.
85. Суди встановили, що стороною кредитного договору було закрите акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», тип і найменування якого в подальшому змінено. Ухвалою суду першої інстанції від 22 жовтня 2024 року найменування позивача змінено з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк».
86. Підписання договору від імені банку неуповноваженою особою стосується підстав недійсності правочину і охоплювалося предметом окремого спору у справі № 568/2044/24, вирішеного не на користь заявника. Крім того, тривале виконання договору обома сторонами виключає висновок про відсутність у банку волі на його укладення.
87. За пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду.
88. Зміст цієї норми пов`язує обов`язкове зупинення не з будь-яким зв`язком між двома справами і не із самим фактом подання касаційної скарги, а з конкретною об`єктивною неможливістю встановити юридично значущу обставину до набрання законної сили рішенням в іншій справі.
89. На момент апеляційного розгляду судові рішення у справах № 568/2044/24 та № 568/428/24 вже набрали законної сили. Саме той процесуальний результат, до настання якого за пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України могло б тривати зупинення, уже настав, а подальше касаційне оскарження цих рішень не позбавило їх законної сили.
90. Матеріали справи про стягнення заборгованості містили кредитний договір, договір поруки, виписки за рахунком, розрахунок, письмову вимогу та відомості про чинні рішення щодо дійсності правочинів. Цих доказів було достатньо для встановлення предмета, строку та стану виконання зобов`язання без очікування результату інших касаційних проваджень.
91. За частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України саме учасник, який посилається на підставу для зупинення, повинен довести обставини свого клопотання, а частина четверта статті 12 ЦПК України покладає на нього ризик наслідків невчинення належних процесуальних дій.
92. Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 12 травня 2026 року обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, а доводи про те, що апеляційний суд не розглянув відповідного клопотання, є необґрунтованими.
93. Посилання ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 234/169/15-ц (провадження № 6-1746цс16) та на постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 205/5882/18 не підтверджують застосування судами норм права без урахування відповідних висновків суду касаційної інстанції. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать цим висновкам.
94. Суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, надали обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності і дійшли обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. 
95. Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
96. Доводи касаційної скарги не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
97. З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень.
98. Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні. Також відсутні підстави для зупинення виконання оскаржених судових рішень.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 25 вересня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 12 травня 2026 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович